Aia a fost prima ta greşeală.
Magazinele sunt create pe premiza că oamenii circulă normal
în ordinea acelor de ceasornic.
Dar dacă mergi în sens opus, vei petrece mai puţini bani.
Poate.
Am primit un trofeu.
Sunt James.
Da, James, intră, ia un loc.
- James Harris? - Da.
Vreau să semnez contracte.
Nu bilete să aud pe cineva cum plânge în italiană trei ore.
Fă-mi legătura cu Steven.
Steven e în Londra, dle.
Te-am întrebat eu cât e ora în Londra?
Dacă ai putea în loc să dai bani pe produse,
ai putea spune casieriţei o poveste ce n-ai mai spus-o nimănui
şi cu cât e mai nebună povestea, cu atât primeşti mai multe lucruri?
Povestea trebuie să fie adevărată?
100% sau vei fi curentat.
Dacă tumoarea-i acolo, o putem îndepărta, nu?
De asta operăm.
I-ai văzut inima, nu putem face nimic.
Dacă aş fi văzut aşa ceva în ecografie, n-aş mai fi deschis-o.
Şi eşti de acord cu asta?
Aşteaptă!
Aia, acolo, care-i problema voastră?
Ştiţi ce-i un penthouse?
Nu vreau un stâlp ce-mi blochează vederea!
Mi-e teamă că nu se poate altfel, dle.
Am putea s-o facem, dar va trebui să schimbăm cele cinci etaje de jos.
Întâmplător, deţin acele cinci etaje şi toate etajele de sub ele.
Îl am pe Steven la telefon, dle.
Datorită problemelor financiare neaşteptate asupra energiei Pavlick
o reorganizare este necesară,
ceea ce duce la terminarea angajatului James Harrison.
- Sunt concediat? - Nu, pus deoparte.
Dar e Ajunul Crăciunului.
Turk, ce e?
Ce? Între şase şi opt săptămâni?
Dumnezeule! Ce mă voi face atunci?
Vom întârzia!
Mereu întârziem.
Toată lumea la bord.
Grăbiţi-vă!
Calmaţi-vă, e Crăciunul.
Bine că suntem toţi prieteni aici.
Nu are cum să intre, doar du-te.
Haide, Jacob.
Ar face bine să se grăbească.
Scuze băieţi, am un transport.
- E dr. Roberts. - Asistenta Ratchet.
Stai puţin, nu-i aceiaşi...
Nu-ţi face griji, se trezeşte de abia peste două ore,
apoi o asistentă va trebui să-i spună, pentru că tu nu vei fi aici.
Da, ar trebui să iasă în 30 de minute.
Ar trebui să fiu acolo în 26, presupunând că nu-s întârzieri
şi că nu prind niciun roşu la semafor.
Nu vreau să aud asta acum.
Ascultă, e Ajunul Crăciunului, o vom face la anul, bine?
Vom lua prânzul, şi vom lăsa noii băieţi să se cunoască.
Întrebare rapidă, am rămas fără asistent, tu pe cine l-ai lua, Moreno...
Mă auzi?
Dle, am vrut să vă amintesc că-i ziua fiului dvs.
Şi e Crăciunul, ar trebui să-i trimit ceva în numele dvs, poate?
Îmi citeşti deja mintea?
Ce-a fost asta?
Băga-mi-aş!
Ce naiba?
Ajunul Crăciunului
Traducerea şi adaptarea Richard Nasta @ FastSubtitles Team www.fa
Unde-i fecioara?
Vorbeşte-mi scumpo! Unde eşti?
- Nu-i bine. - Nu-i bine deloc.
- Sunt oarbă? - Are cineva alte idei?
Mereu am ştiut că voi muri într-un lift.
Vreau să-mi împrăştii cenuşa prin apartament.
Pe acoperiş sau pe podea înăuntru?
Poate în acvariu, puţin câte puţin în fiecare zi.
Ştii cum.
Ştiai că unghiile îţi cresc un an după ce-ai murit?
De fapt, e un mit.
Pe cum se descompune corpul, pielea se retrage,
făcând să pară ca unghiile cresc, dar nu cresc.
- A fost geniul sau obsedatul curăţeniei? - Cred c-a fost geniul.
Termenul propice e obsesiv compulsiv nu obsedatul curăţeniei.
Folosit ca adjectiv, dar uneori şi că substantiv.
Îmi spăl mâinile foarte des. Ar trebui să-mi mulţumeşti.
Devine înspăimântător.
Stu, sunt eu.
Da, ce se întâmplă acolo?
Glumeşti. Întregul oraş?
Ce vrei să spui?
Zombi, am ştiut mereu că se va ajunge la asta.
Vei avea faţa smulsă şi eu sunt blocat în lift cu, stai puţin, care-i numele tău?
Gropiţe?
Ai spus gropiţde?
Interesant.
Gropiţe, şi sunt blocat cu ea.
Şi se pare că vom fi ultimii în viaţă.
Marea putere vine cu o mare responsabilitate.
Ştii asta, nu Stu?
Nu are nicio noimă.
Pentru că nu am semnal în lift, ceea ce înseamnă
că aceasta convorbire nu există.
Ceea ce înseamnă că nu vei rezolva nimic nici dacă dai mesaje.
- Ştii cât timp a trecut? - De când m-am îndrăgostit?
- De când s-a oprit liftul? - 10 minute poate.
Locuieşti în 38?
41?
Locuieşti în 42?
- Locuieşti în 43? - Da, locuiesc în 43.
Credeam că iubitorul de şerpi locuieşte în 43.
Nu, e în 53, aproape de înfundător.
Înfundătorul, aşa e.
- De cât timp locuieşti aici? - De patru ani. Tu?
Eu nu locuiesc aici.
Stau aici, fac o schimbare, şi apoi plec.
Dar nu-mi este teamă de angajamente.
Am auzit că dacă ajungi să stai aici până la 5 ani,
clădirea va avea efect asupra ta.
Îţi face apa fierbinte pentru o zi întreagă.
Probabil ar trebui să trec pe la tine să-ţi folosesc duşul.
Mă înţelegi?
Eşti bine?
- Acoperă-ţi ochii! - Bine.
Toată lumea în spate.
Nu atinge nimic. M-ai înţeles?
Voi fi bine dacă o găsesc pe Guadalupe.
Cineva! Sunt blocat în lift!
Trebuie să mă ajutaţi!
Sunt gravidă, sunt o femeie gravidă.
Sunt pe cale să nasc în lift, dacă nu veniţi acum, am să...
mi s-a rupt apa!
Trebuie să mă ajutaţi, vă rog!
Vrei să mă ajuţi?
Foştii angajaţi nu au voie să acţioneze asupra spaţiului de muncă a companiei,
nici să-i folosească resursele, uneltele, sau serviciile, niciodată.
Am înţeles, eşti nervos că te-am pus deoparte.
Foştii angajaţi nu vor avea legătură cu angajaţii curenţi sau cu compania.
Ajutor!
Dacă o interacţiune are loc...
- Eşti un nebun. - Trebuie făcută de director.
E Ajunul Crăciunului.
Nu vreau să fiu aici mai mult decât tine.
De ce nu mă ajuţi să ieşim de aici?
Şi să mergem unde?
Nu am o slujbă, îţi aminteşti?
Crezi că-mi place să pun oamenii deoparte?
Nu, să concediezi oamenii. Pe mine m-ai concediat.
Vrei să crezi că-s diabolic? Chiar te rog!
Aş vrea să cred despre tine că eşti om.
Chiar aş face-o, dar când nu poţi pune pauză la Fantasy Football
pentru cinci minute să vorbeşti cu un individ
a cărui viaţă ai distrus-o,
în acel moment pari mai degrabă un copil de-al lui satana.
Ai jucat vreodată Fantasy Football?
Nu, nu-s un ratat.
Bine, mulţumesc.
E o pană de curent, dar lucrează la ea.
Walt, dacă nu te opreşti să mă coteşti, am să te omor.
Aţi auzit?
Daţi-i lui Dawn spaţiul ei preţios.
Doar al tău, Walt.
Faceţi puţin linişte? Încerc să dau un telefon.
- Nu există semnal aici. - Surioaro?
Dacă primeşti acest mesaj, sunt Marta.
Sunt blocată în lift cu orchestra.
Cred că vom muri cu toţii.
- Dumnezeule! - Haide, Marta, taci naibii!
A fost nedrept, Walt. Tu să taci.
- I-ai spus lui Walt să tacă? - Am spus gălăgiosului să tacă.
E o diferenţă.
Dar dacă ratăm întregul concert de Crăciun?
Nu mi-ar pasă dacă n-aş mai cânta niciodată în viaţa mea.
Nu vorbeşti serios.
Pe bune?
Cine-a făcut asta?
Bună încercare, Walt.
Sunt atât de obosit acum încât n-aş putea nici să mă beşesc.
Cine-a făcut asta, sper să ai parte de o moarte agonizantă.
Cred că am vomitat.
Ce-i aia de pe gâtul meu?
- E vomă pe gâtul meu? - Probabil e transpiraţie.
Marta?
Poate că n-am vomitat, e în regulă.
Cum de nu ştii dacă ai vomitat sau nu?
E propria ta transpiraţie.
- Mai dă-mi pace. - Calmează-te.
Să te văd.
Walt!
Haide.
Opriţi nebunia asta!
Ce-a fost asta?
Cine naiba are o armă aici?
Eu nu am o armă.
Nici eu.
Aş vrea să fi avut o armă.
O femeie cu frumuseţea mea trebuie să fie precaută.
La naiba.
Să ghicesc din nou, prăjituri? În afacerea de prăjituri?
Nu lucrezi pentru guvern.
Eşti un avocat?
Tu ce eşti, un detectiv particular?
Arăt eu a nesimţit particular?
N-aş spune particular.
Sunt asistentă de avocat.
- Mă întrebam... - Ştii...
- Îmi pare rău, spune. - Nu, spune tu.
Voiam să spun că poate ar trebui să strigăm sau să sărim.
Pe bune?
Voiam să-ţi spun că acel palton nu-ţi stă bine.
- Eşti un critic de modă acum? - Nu, e mai profund de-atât.
- Sunt o persoană profundă. - Nu mersi.
Pui toping peste îngheţată?
Nu ştiu.
Tu eşti îngheţata şi paltonul e scutul tău,
e locul tău de ascuns.
Dacă-mi spui că încerc să mă ascund, se pare că nu fac o treabă bună.
De ce-ai vrea să ascunzi cât de frumoasă eşti?
De ce-ţi este teamă? De mine?
M-am prins.
Eşti singură la părinţi, nu?
Eşti o fată dintr-o societate de studente de la Harvard,
la fel cum a fost mămica.
Şi apoi ai mers la drept şi l-ai întâlnit pe dl Dreptate dar te-a părăsit pe final
când a realizat că poate să fie Lupul de pe Wolf Street.
Ai reuşit să termini facultatea dar ai fost atât de distrusă încât
de abia ai trecut dar ai spus prietenilor că eşti un avocat, chiar dacă,
tot ce faci e să lucrezi pentru unul.
Şi acum vine partea mea favorită.
- Am păstrat-o la final. - De abia aştept.
Mereu ai vrut să fii o majoretă.
Ce faci?
Aş vrea să-ţi fac o poză.
Opreşte-te!
Haide, arată-mi ce ai sub scut.
Arată-mi emoţie, da, aşa.
Suntem în aripa de chirurgie, coborâm la terapie intensivă.
Cum de-i posibil aşa ceva? E un spital.
Am înţeles.
E o problemă în generatoarele de rezervă, ar trebui să fie gata în 10, 15 minute.
Să sperăm că se repară până când frumoasa adormită se trezeşte
sau unul din voi îi va spune adevărul.
Adevărul e un liposarcom cardiac.
Nimeni nu poate face nimic în legătură cu asta, cu excepţia lui Dumnezeu.
- S-a ocupat de partea asta. - Ce vrei să spui?
Mi-a cerut să mă rog cu ea înaintea de operaţie.
Şi?
Poate ar trebui să sărim să punem liftul în mişcare.
- Da! - Nu.
Nu.
Eu sunt Molly.
Sunt sobră de 45 de minute.
Mergeam să mănânc de la chinezi cu prietena mea cea mai bună, Sherry,
care vă v-a spune despre ea într-un minut.
Sunt săgetătoare şi sunt alergică la alune,
şi e foarte rar să fii un săgetător şi alergic la alune.
Sunt Sherry, nu rimează cu canar.
Într-o altă viaţă am fost o forţă ciberkinetică cu origini necunoscute,
dar în această viaţă, sunt specializată pe poezie.
Ceea ce înseamnă că-mi plătesc chiria testând cosmetice,
de aceea faţa îmi este colorată.
Nu te holba.
Sunt Nick.
Sunt custode la un muzeu de artă.
Trebuia să fac un tur al expunerilor abstracte la întrunirea de diseară.
Doar eu, în lumina reflectoarelor.
Însă în schimb petrec timpul cu patru străini
care îşi spală mâinile de mai puţin de 3 ori pe zi.
- E media naţională. - Ştiu.
Numele meu e Glen.
Sunt Tim Giles.
Şi forţele ciberkinetice, dacă există, au origini definite că orice forţă,
decât dacă stau înafara tărâmului spaţiului şi-al timpului,
în al doilea, nu cred că mergeaţi să mâncaţi la chinezi.
Nu purtând acei pantofi.
Mergeam la un bar salsa să dansăm cu oameni ilegali.
E mica noastră caritate de Crăciun.
Dă-ne-n judecată.
Nu-i un caz câştigător.
Glumeşti?
De ce eşti aşa serios?
Avem o petrecere aici!
E bine.
Opreşte-te!
Spune ce vei spune.
Avem o problemă cu scoaterea ta de aici.
Ştiu asta.
Ce s-a întâmplat?
Avem oameni blocaţi în lifturi pe toată strada.
Duba ta a tăiat linia principală.
- Am dat-o-n bară? - Da.
Dar duba ta e conectată la două jumătăţi din linia de rezervă.
Motivul pentru care acele liftul n-au căzut e că duba ta conduce electricitate
în frânele lor de urgenţă.
Ce vei face?
Vom săpa în jurul tău, vom trage o linie în jurul dubei, şi te vom ridica de acolo.
- Sper să funcţioneze. - Şi eu.
- Pot să-ţi mai altceva? - Da.
O vreau pe doamna mea. - Pe Guadalupe?
Pe doamna mea adevărată.
O împuşcare?
Nu cred, nu.
Dar dacă avem o armă aici, vom împuşca o persoană pe oră până ne salvează.
Nu-i de mirare că eşti toboşar, eşti foarte agresiv.
Încă 10 minute, mai mult sau mai puţin.
Lucrează cât pot de repede.
Să deschidem uşile.
Nu vreau să mai văd acea armă.
- Schimbăm? - Da.
Acum ar începe corul Aleluia.
- Dorm. - De ce-ai spune asta?
Eşti una din cei mai buni violonişti din lume.
Sunt una din cei mai plictisiţi violonişti din lume.
- Am vrut să fiu o dansatoare. - Şi de ce nu eşti atunci?
Mama m-a făcu să renunţ pentru vioară.
Trebuie să recunosc, cântând compoziţiile unui mort la nesfârşit mă oboseşte.
Mozart, Bach, Handel, ai mai mult control asupra vieţii mele decât am eu
şi sunt morţi de peste 300 de ani.
Da, când am fost mică obişnuiam să visez cântând pentru Regina Angliei.
Am lipit o poză cu ea la mine-n cameră şi mă antrenam în faţa ei.
Acum doi ani, a fost acolo în audienţă.
Când mă încălzesc înainte de-un concert fac exact cum m-a învăţat tatăl meu.
E ca o rugăciune către el.
Îmi plac corurile de băieţi.
Spune-mi că n-a fost Dawn.
Are o armă, poate să-i placă orice.
Am spus că-mi pare rău.
N-am vrut să te sperii.
Cât timp a trecut de când suntem aici?
Două ore?
- E singurul lift din clădire? - Da.
Trebuie să ştie că suntem blocaţi aici!
Nu-s singurul copil.
Ce?
Nu-s singurul copil.
Sunt a treia din cinci copii.
Tatăl meu a fost un îngrijitor
dar aveam toate aspiraţiile a unui copil bogat.
Cluburi de dezbatere, absolvire mai repede, toate lucrurile.
Dar când am fost acceptată la Princeton, Yale şi Harvard, am realizat că,
nu vreau să merg la nici una dintre ele.
Am fost, nu ştiu, am fost consumată.
Aşa că am rămas acasă şi-am mers la două cursuri.
Nici măcar nu-s o asistentă de avocat.
Minciuni.
Fac copii şi cafea.
Că veni vorba, îmi este foame.
Ai ceva în acele genţi?
Nu ştiu.
Îţi propun ceva.
- Harrison şi fiul, puteţi aştepta? - Nu, nu pot.
Dle, care-i problema?
Care crezi că-i problema?
- Sunt blocat în acest lift! - Da, văd asta.
Avem o problemă aici.
O vom rezolva cât de repede.
Îmi pare rău pentru asta.
Ai rostit patru propoziţii fără să spui nicio informaţie concretă.
Am realizat că liftul meu are o problemă şi scuzându-te pentru asta nu-i pertinent.
Verificarea problemei nu-i pertinentă.
Mă îndoiesc că tu eşti pertinent!
Dar oricine ai fi, ai face bine să rezolvi acest lift
într-un minut, sau te voi găsi,
te voi concedia, şi mă voi asigura că eşti concediat
de la următoarele trei slujbe.
E destul de pertinent pentru tine?
Mai bine de două ore.
Ce se petrece?
Nu poate fi aşa greu să resetezi sistemul.
Nu-l lăsa să ajungă la tine, doctore.
Ideea unei divinităţi ajută pe unii.
Personal, nu cred asta.
Nu crezi sau nu crezi ca cineva să creadă asta?
Nu vreau să văd că oamenii sunt răniţi punându-şi credinţa în ceva ireal.
Tu eşti rănit, doctore?
E ireal.
Transplanturile de inima sunt reale?
Acum, dar erau imaginare acum câteva decenii.
Dacă aşteptăm destul de mult totul poate fi...
Da?
Bine.
Cred că am distrus sistemul de rezervă.
Dacă ar fi un argument împotriva inteligenţei artificiale...
"Renunţaţi la speranţă, toţi cei ce intraţi aici."
Mă prefac că n-am văzut aia.
Poţi să nu mai faci asta?
Suntem blocaţi între etajul 15 şi 16.
Soluţia logică e să ne laşi jos jumătate de etaj
accesând cablul de rezervă.
Nu există cablu de rezervă, dar bună încercare.
Nu mă lua de sus, cu toţii avem aceiaşi problemă,
o problemă, creşte raţia celor ce rezolvă problema
dacă problema este explicată, inevitabil creşte şansele
de-a rezolva problema în cel mai scurt timp posibil.
Dle, lucrăm cât de repede putem...
Prima posibilitate, o sursă de putere secundă
evidenţiată de luminile de rezervă
şi este insuficient să încarce simultan
fiecare lift din clădire, dar puterea poate fi direcţionată doar la un lift.
Şapte miliarde jumate de oameni din întreaga lume
şi tu ai reuşit să enervezi singurul om din lume ce ne-ar fi putut salva.
De fapt sunt doar 7.163 de miliarde de oameni în întreaga lume.
Am prins ideea.
A fost întuneric, a fost ceaţă,
n-a fost o noapte în care să rămâi fără benzină,
pe-un drum de ţară singuratic.
Soţul şi-a închis soţia în maşină în timp ce a mers după ajutor.
Şi când s-a întors, a fost moartă
şi cu ea în maşină a fost cineva pe care nu l-a mai văzut.
Dar uşile n-au fost deschise, geamurile n-au fost date jos.
- Maşina... - A fost un copil.
De ce nu poţi face o poză unei femei indiene cu păr creţ?
Ai nevoie de-un aparat foto să faci o poză, nu de păr creţ.
Iei o sticlă de vin goală, arunci o monedă şi pui tirbuşonul înapoi.
Cum poţi scoate moneda fără să îndepărtezi tirbuşonul?
Nu există întrebare fără răspuns.
Poate că nu-l ştii acum, dar e acolo, aşteptând să fie găsit.
Dorind să fie găsit.
Mereu e simplu.
Atât de simplu, încât e o prostie.
Şi când îl găseşti, nu există un sentiment mai bun în întreaga lume.
Soţia mă va omorî.
Tatăl meu mă va omorî când află că am fost concediat.
Pus deoparte.
E un mare antreprenor imobiliar.
Tot ce-i pasă e de munca lui şi bani.
Construieşte un zgârie-nori cu un penthouse pe 5 etaje, doar pentru el.
A trebuit să pun deoparte 238 de oameni de când am început această slujbă.
Am o listă acasă cu fiecare persoană ce-am pus-o deoparte.
Nu ştiu de ce o ţin.
Poate te ajută să pretinzi că-ţi pasă.
Eşti cumva un Sfânt?
E ca o tornadă ce o difuzează la ştiri,
ştii c-ar trebui să-ţi pară rău
dar schimbi canalul şi-I mulţumeşti Domnului că nu eşti tu.
Ştii de ce directorii executivi îţi spun angajat?
Sunteţi disciplinaţi.
Ştii cum îţi spun ţie?
Alb ca zăpada pentru eşti atât de plictisit şi degajat încât ai putea fi şi mort.
Alb ca zăpada?
Da, Dave ţi-a spus Sasquatch, dar n-a avut nicio noimă.
Ştii că Dave a dormit la mine pe canapea într-o noapte?
Da, petrecerea de Crăciun a companiei de acum doi ani.
Dave, şoferul respectat Dave, era foarte trotilat, sună un taxi, se urcă,
şi nu-şi aminteşte unde locuieşte.
Hotelul îi oferă adresa mea din moment ce eu am dat petrecerea,
apare la mine acasă, nu are idee că-i în casa greşită.
Vrea să danseze vals cu noi,
dar noi îl ducem afară şi-l punem pe canapea.
Următoarea dimineaţă ne trezim, dar el nu-i acolo.
Pătura-i împăturată, e totul aranjat, ca şi cum n-a fost acolo.
Şi n-a spus o vorbă despre asta, la fel şi eu,
dar de fiecare Crăciun, e un platou de prăjiturele
ce ajunge la noi pe prag.
Prăjituri în formă de reni şi ştiu că Dave le aduce.
Nu-i Dave.
Sunt cei de la contabilitate.
Pun picături de ochi în ele,
diaree.
Asta explică multe lucruri.
Ştiu, e cel mai rău lucru, nu?
- Super. - Bun.
Bun.
S-o facem.
Dle?
Da, sunt aici!
Încercăm să vă coborâm.
E o pană de curent pe cealaltă stradă şi durează puţin mai mult.
Doar deschide naibii uşa!
- Chiar dacă am putea... - E ceva ce poţi face?
Eşti concediat! Asta eşti!
Întoarce-te!
Băga-mi-aş!
Scoate-mă de aici!
Aşa.
Nu-i la fel de mare ca faţa mea.
Trebuie să împingi mai tare.
Prăpăditule!
Aproape c-am micţionat pe mine.
Gândeşte-te la altceva.
Gândeşte-te la maşini.
Ce fel de maşină crezi că conduce?
Cu ce se ocupă?
Cântă la harpă în orchestră.
Trebuie să conducă ceva mare încât să încapă harpa.
- Câţi ani are? 35? - 32.
Tânără, cântăreaţă săracă, trebuie să fie folosită maşina.
Un Volvo din 2001.
Nu, soţul ei e un programator.
Atunci avem nişte bani.
- Un Land Rover? - Posibil.
- Pe 10 dolari că-i roşie. - De ce?
Muzicienii adoră roşul.
Artişti pasionaţi, îmbrăcaţi mereu în negru.
Când pot, aleg roşu.
- Cine spune? - Studiile.
Pun pariu că maşina ei e neagră pentru că-i obişnuită cu negrul.
Pun pariu că-i maro. Uitaţi-vă la părul ei.
L-a ţinut natural.
Tu ce zici, domn doctor?
Alb, nu esenţa de alb, alb pur.
Că raiul.
Şi-ncepem.
Să fim sinceri, Dumnezeu, barba albă, îngeri.
Nu-i cel mai ridicol lucru pe care l-ai auzit?
E ceva legat de existenţa noastră şi nu-i ridicol?
Normal că e.
Să presupunem că universul a existat fiind plin de haos
şi acum 14 miliarde de ani a fost o mare explozie
şi din explozie a venit planetele, stelele, legumele,
primitivii şi noi cinci stând aici în acest lift?
- E posibil? - Normal că e.
Şi sună a nebunie?
Normal, pentru că nu-mi pasă cum am ajuns aici,
e uimitor, incredibil şi maiestuos.
Bun, o soţie tânără şi frumoasă a cărei inimă este ştrangulată,
explică asta şi un Dumnezeu milostiv,
în acest Ajun de Crăciun?
Nu pot.
Însă îţi spun ce-ţi pot explica.
Într-o seară de vară când aveam 10 ani,
mă jucam afară pentru că părinţii mei se certau în casă.
Soarele apusese şi eu m-am întors
şi-am privit spre casă şi-am avut acest sentiment
cum că Dumnezeu ştie cine sunt.
Nu a fost, asta-i toată povestea,
sau acum suntem noi împotriva lor, a fost doar...
să ştii asta,
să ştii un singur lucru.
Şi n-am putut nega niciodată ce-am simţit în acel moment
şi ţinându-mă de acel sentiment mă ajută să trec peste lucruri
ce nu le pot înţelege.
Nu ştiu totul, dar asta nu înseamnă că nu ştiu nimic.
Aproape l-am scos din maşină.
E bine atât, nu prea adânc.
Da, am să te sun înapoi.
Dle Cooper?
Dna Lopez?
Nu cred că ne aflăm la mai mult de 3 metri de următorul etaj.
De ce nu spargi sticla să iei moneda?
Nu poţi sparge sticlă.
Poţi s-o topeşti?
Nu, pentru că nu poţi altera condiţia sticlei în niciun mod.
Mă poţi ajuta, uriaşule?
Bine.
- Să ne jucăm mima. - Da!
Încep eu.
- E un film. - Da.
Două cuvinte.
Nu se vede lumina de la celelalte etaje.
Nu-mi dau seama la ce distanţă e următorul etaj.
Un cal, o căprioară?
Vânătorul Căprioarei?
E un câine.
Dacă ajungem totuşi acolo, uşile nu se deschid datorită curentului.
Benji?
Câinii Iadului?
- Răcnetul Vechi. - Da.
Cum ai ştiut?
Cel mai trist film, m-a speriat de moarte, mi-a plăcut.
Cel mai trist lucru la care te poţi gândi, începe!
Un căţeluş ce plânge şi-n reflexia uneia dintre lacrimi, e un unicorn
ce moare de foame.
- E greu să depăşeşti asta. - Da, aşa-i.
Un băiat ce-şi mănâncă cel mai bun prieten.
Un iepuraş ce-a căzut într-o fântână şi nimeni nu-l poate salva pentru că...
Toţi au fost mâncaţi.
Rândul tău, Einstein, cel mai trist lucru.
A fost un cercetător ce-a trăit acum 300 de ani ce-a vrut să descopere
cât cântăreşte Pământul.
A teoretizat o serie de măsuri
ce puteau fi aflate folosind pendule, greutăţi şi contragreutăţi.
Ani de zile a construit maşinăria ingenioasă şi apoi a murit.
Ştia exact cum să afle răspunsul, dar nu a reuşit să-l afle.
Tot ce s-a întâmplat vreodată,
tot ce urmează să se întâmple se supune legilor cunoscute
şi cu destulă cunoaştere, poţi înţelege orice.
Şi trăind în recunoaştere,
între ce-i cunoscubil, ceea ce-i totul,
şi ce cunoaştem cu adevărat, ceea ce-i nimic,
asta-i mai mult decât trist.
E ultima tragedie umană.
Ştii care-i problema acestei companii?
Energia globală e o provocare mare.
Noi credem că avem o companie mare, aşa că ajungem mari şi învechiţi.
Nu rămânem în faţa a ceea ce-am creat pentru că vin alţii mai buni.
E foarte rău să fii pe alte locuri, înafară de primul.
Toţi se concentrează mereu pe resurse de energie,
dar poţi avea energie din orice:
apă, porumb, dinozauri morţi, însă livrarea ei e marea oportunitate.
- Şi e simplu. - Te referi la micro companii?
Nu, nu.
- Fibra optică? - Nu.
La ce?
- Ce-i asta? Magnum Opus? - Uită-te.
- Asta-i ideea ta? - Am spus că-i simplu.
N-ai împărtăşit-o nimănui?
Sunt în domeniul tehnologic, sau am fost,
plus că, nu-i o variantă finală.
Pot să-ţi livrez energia direct pe verandă, dar dacă acea casă are circuite vechi,
magia nu merge mai departe.
Cine spune că trebuie să intri în casă? Fă-i să meargă afară să ia energia.
Nu oamenii, dispozitivele.
Vor o a doua mărire,
într-un fel sau altul, cineva va face asta, va strânge numele tuturor competitorilor,
împart câteva procese, îl chem pe Hillman din luna de miere,
el poate ajuta.
Şi află numele restaurantului preferat al lui Kelso,
cumpără-l, nu putem lua cina cu el, să ne asigurăm că nimeni nu mai poate.
Arată-mi ce ai sub acel scut.
- Gândeşte-te la înfundător. - Urăsc înfundătorul.
Cât de mult îl urăşti?
Înfundătură dimineaţa, seara, până când vei muri.
Tânjeşte după fata de la 43.
Dar ea nu-i o iubită, e o luptătoare.
Nu facem copii astăzi.
Are o mandibulă de oţel, doamnelor şi domnilor.
Arată-mi ce-i sub acel scut.
- O inimă de sticlă. - Ce înseamnă asta?
Când inima se sparge, nimeni nu va veni s-o...
Ştii ce, am terminat.
Îmi vreau batonul de ciocolată.
Bine.
L-ai meritat.
Te cam urăsc.
Bună, Jorge.
Nu, nu.
Şi vreau să-l văd în acţiune.
Aceşti oameni, nu-s duri, sunt oameni slabi încercând să pară duri.
Îmi irosesc timpul.
Te rog? Nu mă ajută nimeni?
Sunt blocat aici!
Ajută-mă!
Dumnezeu să mă ajute.
Am să-i scad dozajul să dureze,
dar dacă-i scad bătăile inimii, vei avea toate procesele pe cap.
Voi avea toate divorţurile pe cap dacă nu plec de aici.
Am promis soţiei mele c-o voi duce la întrunire în această seară,
o expoziţie de artă în Ajunul Crăciunului.
Doar fă în colţ.
Nu aici.
Să-ţi arăt o şmecherie.
Nu cred că va menţine volumul.
Am văzut în medicina europeană.
Am să-ţi arăt cum să-ţi blochezi durerea cu mintea.
Bagă-mi acul în gât.
Mintea controlează corpul.
Corpul serveşte minţii.
Prin minte, în corp.
Corpului meu îi este interzis să simtă durerea.
Mintea mea nu-i da voie.
Mintea mea îi ordonă acest lucru.
Chiar aici.
Tot acul.
Scoate-l!
- Nu pot! - Vino aici.
Nu te mişca.
- Ai spus că nu vei simţii durere. - Da.
Karen? Mă poţi auzi?
Încearcă să nu te mişti.
Bătăile inimii cresc.
Din cauza unui strigăt.
Karen, vreau să te calmezi.
Mă poţi auzi?
Unde-i soţul meu?
După câteva zile, misiunea a fost schimbată
de la salvare la recuperare.
Dar prietenii şi familia au sperat, ţinând de lumânare în holul clădirii
la nici doi paşi de unde grupul a fost văzut ultima dată.
Şi e o monedă normală?
Moneda normală, sticla normală, tirbuşon normal.
Nu-i o chestiune de călătorie-n timp?
Şi ce înseamnă?
Multe lucruri.
Ăsta-i pentru bunicul meu.
Ăsta-i pentru mama.
Ăsta-i peştişorul meu de aur, dl Sundae,
încă nu şi-a dat seama ce vrea să zică.
Dar acela?
Acela.
Acela-i complicat.
E frumos.
- Pentru cine e? - O prietenă.
- Iubită? - Nu mai.
E cumva apă?
- Ai apă? - Da.
- Cred c-ar trebui să i-o dăm lui Jacob. - Mi-e bine deocamdată.
Cred c-ar trebui s-o păstrăm.
În caz că suntem prinşi într-un lift mai mic într-o altă zi?
Poate Jacob are dreptate, poate ar trebui s-o păstrăm.
Pentru Dumnezeu!
- Îţi dau 20 de dolari pe apă. - Eu îţi dau 100.
De când ai tu 100 de dolari?
- O vom păstra pe mai târziu. - Da.
Ajunul Crăciunului, performanţă solo, ce-aţi cânta?
Voi fi acasă de Crăciun.
Bing Crosby, mai bun decât Beethoven.
Ştiu instrumentalul. Nu-s sigur câţi dintre noi ştiu versurile.
Da.
E acelaşi sistem de livrare, aplicat în ambele părţi, dublându-i eficienţa.
Dar nu atrage atâta putere.
Poate putem vinde vestul înapoi francezilor.
Sau, putem contrabalansa diferenţa cu un impuls de la sursa principală?
- Nu ştiu. - Nu, nu.
Facem să fie prea complicat.
Frumuseţea stă-n simplitate. Nu?
Cum transformăm o zonă rurală, într-un beneficiu?
E cineva acolo?
Trebuie să-mi sun fiul.
Trebuie să-i spun că...
Nu mă aşteptam să înţeleagă.
Cu siguranţă nu mă aştept să mă ierte
dar vreau să ştie că ştiu c-am dat-o-n bară.
Am multe probleme.
Dar noi nu eram una.
Tu, mama ta, şi eu am avut un apartament în nordul Londrei.
Archway.
Poate că nu-ţi aminteşti, dar eram bogaţi.
Restul lucrurilor, sunt trecătoare!
Te îmbracă, îţi spun că poţi cumpăra tot ce doreşti,
te comporţi de parcă deţii lumea, dar nu-i vorba doar de asta.
Eram bogaţi, James, Jimmy.
Îmi pare rău.
Am dat-o-n bară.
- Simţi ceva, Karen? - Nu.
Nu-mi pot simţi pieptul.
Sternul tău e ţinut de nişte capse, e important să stai nemişcată, da?
Cum a fost?
Tumoarea a făcut mari stricăciuni.
Mult mai multe decât am putut vedea pe ecograf.
Nu-i bine, Karen.
Am să mor?
Probabil ai câteva săptămâni. Poate o lună.
Trebuie să-mi petrec restul vieţii aici?
Totul pare ciudat, ştiu, dar vei pleca de aici curând
şi vei fi împreună cu soţul tău.
Nu...
N-am să-i spun.
Ştie deja prea multe.
Nu trebuie să ştie şi asta.
Nu trebuie să-i spunem?
Legal, ea e singura pe care trebuie s-o informăm.
Va ştii cât de curând ce se întâmplă cu mine.
- Dr. Roberts? - Da?
- Am nevoie de ceva de la dvs. - De ce anume, Karen?
Vreau să vă rugaţi pentru mine.
- Sunt sigur că... - Vreau să rugaţi pentru mine acum.
Karen, nu cred că rugăciunea va...
Nu cer un miracol, doctore.
Doar o rugăciune.
- Dragă Dumnezeu, dacă eşti acolo... - E acolo, doctore.
- Avem o femeie aici... - Am un nume.
- Karen e foarte bolnavă. - Fii sincer, doctore.
Mă vei lăsa să spun rugăciunea?
Karen va muri.
Are o tumoare pe inimă şi nu putem face absolut nimic.
Aşa că dacă e ceva ce poţi face, te rog s-o faci.
Va avea dureri mari şi...
soţul ei va avea nevoie de ajutor.
Familia şi prietenii ei
şi noi toţi,
cu toţii trebuie să ştim ceva.
Nu totul, doar ceva.
Amin.
Amin!
Amin.
Ar trebui să ne rugăm şi pentru lift.
Gropiţe, dacă n-au rezolvat până acum, probabil vor rezolva dimineaţă.
Nu lăsa gongile să te mănânce.
- Mai ai batoane? - Aş vrea eu.
Ştii, m-ai schimbat.
Ce-am făcut?
Ai vrut să demonstrezi că sunt frumoasă, şi primul lucru ce l-ai făcut a fost
să-mi schimbi părul şi machiajul.
Înseamnă scoaterea în evidenţă a frumuseţii.
Cred că grecii au inventat asta.
Dacă ai crezut că sunt frumoasă, puteai doar să-mi faci poză.
Îmi pare rău, cui i-am făcut poză cam de 300 de ori?
- Cuiva care ai pretins să fiu. - Nu, ţie ţi-am făcut.
Ţie ţi-am făcut acele poze.
Dacă trezindu-te şi urându-ţi bun venit printre noi e greşit, atunci închide-mă
şi aruncă cheia.
Pentru că atunci când un ţăran fară perspectivă
face cercuri concentrice din rahatul unui elefant şi-i spune artă,
îi mulţumesc lui Monet.
Îi mulţumesc pentru c-a pictat frunze de nufăr
în locul peştilor ce plutesc deasupra balţii, mi-am pierdut metaforă.
Dar ştii de unde vin.
Şi cred că ţi-a plăcut.
Cred că vreau să mai fac poze.
Vreau doar să-ţi spun că...
Nu-mi este teamă să vă mănânc dacă se ajunge la acel moment.
Cred că mi-am dat seama de ce eşti singur, Walt.
Nu există secrete în lifturi.
Atunci, am trişat la examenul final de la Julliard.
Am pus să-mi fie trimise flori după fiecare concert.
Eu sunt cel ce s-a beşit.
Nu poate fi răzbunare, e o mărturie.
Depinde de ce mărturiseşti.
Ar trebui să împuşcăm uşa.
Şi apoi? Împuşcăm peretele?
Poate va fi aproape de-o deschidere.
Bine.
Stai puţin, cum rămâne cu ricoşeul?
E o idee foarte proastă.
N-o fă, Dawn!
Uită de apă, deschide naibii uşa!
Nu renunţa la apă, Kendra.
Poate ar trebui să bem toţi o guriţă.
Ce? Suntem în Africa acum?
E apa lui Kendra, ar trebui să facă ce doreşte cu ea.
Toţi cei ce cred că apa ar trebui să rămână un simbol al speranţei, să ridice mâna.
E ridicol, e apa ei!
Împuşcă naibii uşa!
Taci!
Sau voi arunca apa!
Bine, fie, am să pun arma deoparte.
Dar eu aleg următoarea melodie.
Şi vreau să aud Noapte de Vis şi vreau ca Mandy s-o cânte.
Nu-i greu de pozat, apeşi butonul negru.
Da, apeşi din nou dacă vrei să faci o poză.
Eşti gata?
- Eşti atât de mulţumită de tine. - Tu n-ai fi?
Cred c-am meritat asta.
Da, să te vedem.
Haide, gropiţe, arată-mi puţină emoţie.
Tu eşti îngheţata.
Rupe scutul.
Uite-l. Drăguţ.
Ai mai făcut asta înainte?
Rimelul îţi scoate ochii în evidenţă.
Îţi stă bine.
Nu ştiu de ce mă faci să fac asta.
Ba da, ştii.
3.1415926535358.
3.14159265358.
- Sunteţi bine? - Extaziaţi chiar.
Suntem pe cale să pornim reţeaua ce-a fost stricată.
Va fi puţină mişcare.
Vă verific imediat, să văd dacă aveţi nevoie de ceva.
Bine.
Avem nevoie de ceva chiar acum.
Ce vă trebuie?
Avem o sticlă de vin, o sticlă goală, şi e o monedă înăuntru şi vrem s-o scoatem
însă fără să îndepărtăm tirbuşonul.
Nu poţi să împingi tirbuşonul înăuntru în sticlă, şi apoi să scoţi moneda?
Da, ar putea merge! Mersi!
Distanţa dintre zonele rurale nu mai sunt o problemă.
- Aici securitatea. E cineva acolo? - Nu, nu-i nimeni. Suntem bine.
Distanţele sunt irelevante atâta timp cât sistemul rămâne neschimbat.
- E destul de simplu, nu? - Nu?
Plesneşte-mă.
Plesneşte-mă!
Simt că am un vis unde sunt blocat într-un lift revoluţionând energia.
Ce zici să ne pălmuim în acelaşi timp? Să fim siguri?
Bun, număr eu. Unu, doi, trei.
- Încă le văd. - Şi eu.
- Nu visam. - Nu visam!
Dumnezeule, eşti uşor.
Haide, Mandy, poţi mai bine.
Ce fel de artă prezentai în această seară?
A fost un beneficiu de Crăciun.
Artă abstractă într-o lume post-abstractă.
De ce nu ne faci un tur?
- Pe bune, vrem să vedem. - Nu prea cred.
Iubesc arta.
Nu avem ce face altceva.
Bine.
- Pari mai înalt. - Pe bune?
Bună seara, doamnelor şi domnilor, şi bun venit la muzeul metropolitan de artă
unde noua noastră expoziţie, arta abstractă într-o lume post-abstractă.
Criticul de artă francez, Andre Gide,
a declarat faimos că arta e o colaborare între Dumnezeu şi artist
şi cu cât artistul lucrează mai puţin, cu atât mai bine.
Ţinând cont de asta, să ne uităm la unele
dintre primele colaborări în apusul propriei sale mişcări.
Expoziţia noastră este intitulată, Plânset de Război.
Bazat pe aspectul urmăritorului, v-aţi aştepta la lupte tradiţionale.
Dar în schimb este prezentată imaginea unei oglinzi pictate pe un carton.
Imaginea nu reflectă nimic,
lăsând ca privitorul să completeze arta după propria lui imaginaţie.
Ce doresc să vadă?
De ce le este teamă să vadă?
Şi dacă-i un Plânset de Război, unde-i războiul?
Poate că-i în aceiaşi locaţie cunoscută de toţi, psihicul nostru.
Acel loc sacru unde am decis pentru ce vom lupta şi de ce vom fugi.
Mergând mai departe la următoarea expoziţie.
E un zid de beton.
Are 3.5 metri înălţime, lung de 6 metri şi pe-o parte a zidului
un singur cuvânt, "istorie",
scrisă de 70.000 de ori, în diferite mărimi şi forme,
ele vrând să se înalţe în spaţiu, împingând, sperând să fie observate,
sperând că vor fi amintite.
Pe cealaltă parte a zidului, nu-i nimic, e doar o artă însă pe cealaltă parte.
- Cealaltă parte e viitorul? - Unii aşa spun.
Pentru că celelalte 70.000 de poveşti sunt scrise invers,
forţându-ne să le citim invers, făcându-ne să realizăm importanţa trecutului.
Şi dacă te concentrezi pe trecut, posibil să devină prezentul tău,
sau poate, chiar şi viitorul.
Ridic-o!
Ridic-o mai mult!
Dă-te!
Următoarea expoziţie este o sculptură intitulată Galion.
Îmi place.
Ne aminteşte că Galionii sunt antici veneraţi,
majoritatea fiind sculpturi feminine sau zei mistici.
Galionul ne oferă indicii despre lucrul ce se află sub ea.
Sunt ponturi despre o formă totală, poate o femeie,
posibil să se înalţe.
E imposibil să-ţi dai seama, desigur, pentru că-i ascunsă sub straturi
de vopsea groasă, portretizându-i formele.
- Ce se află sub acea pictură? - Nu ştim.
Nu vrei să ştii?
Odată ce misterul este elucidat, nu mai este un mister, nu?
Este o problemă.
Dar partea mea favorită, ceea ce vreau să vă arăt, este aceasta.
Nu are titlu şi artistul a refuzat să se semneze,
nedorind să influenţeze părerile.
Dar unicitatea mărimii pânzei, culorile, varietăţile, ne lasă deschişi
unei interpretări posibile.
Nici eu nu aş şti cum s-o descriu dacă mi-aţi cere asta.
Pentru că defineşte fiecare încercare de descriere şi clasificare.
Ajută-mă, Guadalupe!
Mă îndoiesc că artistul ar putea s-o reproducă, dacă mă întrebaţi.
Iubitul meu.
Arta în adevăratul sens al cuvântului.
Aici se încheie turul nostru.
Aş vrea să vă mulţumesc tuturor c-aţi venit în această seară
şi acum expoziţia rămâne s-o exploraţi dumneavoastră.
Funcţionează?
Mă doare capul.
Funcţionează.
Karen, ce vei face când vei ieşi?
Voi cânta la harpă,
foarte mult.
Voi mânca tort de ciocolată în fiecare seară.
Voi face nişte drumuri lungi.
M-am ridicat prea repede.
E în regulă?
Va fi în regulă, dar acum nu cred că mai trebuie să micţioneze.
Karen, ce maşină vei conduce în acele lungi plimbări?
Am avut un Chevy Blazer, mergeam cu ea oriunde.
Dar a fost furată acum doi ani aşa că mi-am cumpărat un Volvo vechi.
E în regulă, cred, merge.
Am cumpărat-o în mare parte pentru culoare.
Ce culoare are?
Că veni vorba, trebui să-i schimb uleiul.
Nu va mai trebui să-i schimb uleiul niciodată, nu-i aşa?
Sau să plătesc taxe sau să curăţ baia.
E verde.
Mulţumesc, sunt veşti minunate!
Cinci minute.
Da, am mai auzit asta.
Aleg să cred că totul va fi în regulă, înapoi la normal.
Un Crăciun normal.
Nu ştiu ce faceţi voi, dar eu nu mă întorc la normal.
Singurul lucru ce-i mai rău decât aici e să fii blocată pe locul al treilea.
Când voi ieşi de aici, am să încerc să fiu prima.
Marta.
N-am să mai cânt pentru oameni morţi.
Nu mai scot o notă până nu compun ceva de unul singur.
Şi eu am să sun la Julliard să le spun c-am trişat.
Am s-o vizitez pe Karen, să văd cum a mers operaţia.
Dar tu, Mandy?
Chiar nu ştiu ce mă voi face.
Nu voi spune nimic.
Haide, durule!
Trebuie!
Sunt minunate.
Toate sunt cu tine, gropiţe.
Lucrezi cu alţi fotografi sau ai propriul studio?
Lucrez la morgă,
pozând oameni morţi
pentru primărie.
- Serios? - Da.
Dar uneori, poartă machiaj.
Walter, Walter!
Ajunge!
Walter!
Am să-mi declar în sfârşit iubirea faţă de femeia visurilor mele.
Da.
Şi cine-i doamna fericită?
Dawn.
Mereu am ştiut că mă placi, Walter.
Dacă ţin setul cu Backstreet Boys pe patul meu?
Atâta timp cât eşti între ei.
Dă-te din calea mea!
Da.
Mulţumesc.
Mulţumesc foarte mult.
Crăciun Fericit.
Sunt câteva găuri în tavan băieţi, aţi face bine să le verificaţi.
Unu, doi, trei, patru.
A revenit curentul.
Vreau să vă mulţumesc pentru c-aţi fost atât de răbdători.
Ar trebui să ne mişcăm în orice moment.
Crăciun Fericit nouă.
Da!
Ia totul.
Bine, putem schimba orice.
Te superi dacă păstrez asta?
Fă-ţi de cap.
M-am gândit că poate...
Spune.
Nu, spune tu.
Voiam să spun că poate mergem pe scări?
E o idee groaznică.
Voiam să-ţi spun că dacă nu suntem morţi când totul se va termina,
atunci ar trebui să, da!
Da! Mulţumesc!
Te iubim!
Şase după amiază.
Ce va face toată lumea acum?
Voi merge la o alergare şi apoi la gogoşărie.
Vreau să merg în pat să mă uit la un film.
Glen, mersi pentru artă.
Da, a fost super.
Şi Nick, vreau să ştiu despre, nu, de fapt, nu vreau să ştiu.
Tim? Nu ne-ai spus deloc unde mergi.
Merg la spital.
Soţia mea, a fost operată astăzi.
Îmi pare rău.
Sper c-a mers bine operaţia.
Ştiam ce e şi ştiam cum s-o tratăm.
Sună şi la CNN.
Nu ştiu ce să...
Te iubesc!
Dle, sunteţi bine?
Ce se petrece înăuntru?
Suntem aici de mult timp.
Vei merge pe scări de aici?
Nu, cadavrele mele sunt la etaj, aşa că voi risca cu bestia asta.
- Mă ajută. - Foarte curajos.
Niciodată nu te-am întrebat care-i numele.
Ann.
Annie, cred că noi doi
ar trebui să ne vedem din nou, foarte repede,
undeva unde arătă a cameră.
Ce zici?
Am un iubit.
Serios?
Da.
Finuţ şi bogat, presupun.
E tehnician.
Are idee cât de frumoasă eşti?
Am eu.
Doamne, nimeni n-a ştiut că suntem aici.
Noi am ştiut.
Haideţi, veniţi aici.
Trebuie să merg, ne mai vedem.
Să ajungeţi cu grijă acasă.
Pa, Glen.
M-am gândit să vin şi eu.
Alergare, vom merge după gogoşi.
Chiar vreua să văd acel film.
Da.
Mersi.
Scuză-mă!
Nu-i mare lucru.
Se pare că voi merge aşa.
Super.
Al naibii biciclist!
La mulţi ani şi Crăciun Fericit.
Îmi pare rău c-am pierdut petrecerea.
Nu-ţi face griji.
Ne vedem curând şi-ţi voi spune totul,
dar nu-ţi va veni să crezi ce s-a întâmplat cu mine.
Încearcă-mă.
Ai întârziat pentru lecţii, da?
Unde-ai fost?
Nu ştiu.
Oameni buni?
Traducerea şi adaptarea Richard Nasta @ FastSubtitles Team www.fa