Toivottakaa tervetulleeksi -
Hannibal Buress!
Terve, Minneapolis.
Kiitos, Minneapolis!
Monet kysyivät, miksi kuvaan esitykseni Minneapolisissa.
Miksi?
Jopa täkäläiset kysyivät: "Miksi teet tämän?"
Siksi, että...
Muu maa ei tiedä tätä, mutta kiertueella olevat koomikot -
pitävät Minneapolisia yhtenä parhaista esiintymispaikoista.
Sanon vain.
Ja koin myös täällä kimppakivaa neljä vuotta sitten.
Muistelen sitä joka kerta käydessäni täällä.
Minun täytyy kertoa teille jotain.
Nämä ovat valelasit.
En käytä... Nämä eivät ole aidot.
Käytän näitä vain tehdäkseni olonne mukavaksi,
sillä esiinnyn tv:ssä lasit silmillä.
En tarvitse niitä enää LASIK-leikkauksen takia.
Nämä eivät ole aidot. Katsokaa.
Tekolasit. Teen näin. En tarvitse näitä.
Olin LASIK-silmämunaleikkauksessa.
Siinä saa täydellisen näön. Täydellisen, jumalauta.
Älkää hurratko kuin olisin voittanut arpajaisissa.
Maksoin siitä.
Nämä eivät ole mitkään Kickstarter-silmät.
Maksu tapahtui yhdellä kortin pyyhkäyksellä.
LASIK-leikkauksessa ei ole huonoja puolia, paitsi se, että näytän ilman lasejani -
Simpsoneiden Milhouselta, joka on ilman laseja.
Silmäni ovat kuin pienet helmet. Muuten ei ole mitään ongelmia.
Näen kaikenlaista, mitä en nähnyt aiemmin.
En huomannut yksityiskohtia lasit silmillä.
Herra, te siellä takana parvekkeella -
keskellä, LASIK-leikkauksen ansiosta -
voin nähdä, että olette paskiainen.
En nähnyt sellaista aiemmin.
En voinut tehdä tuollaisia helppoja mänttivitsejä.
Olen laukonut niitä viime aikoina, ja niistä pidetään.
LASIK-leikkaus edellyttää suostumusta. Sitä ei saa noin vain.
Allekirjoitin suostumuksen, että jos sokeutuisin leikkauksessa,
he vain pahoittelisivat asiaa, ja se siitä.
Allekirjoitin sopimuksen, että jos sokeutuisin leikkauksessa,
he sanoisivat mokanneensa,
antaisivat kepin, aurinkolasit ja jazz-CD-levyjä.
Sitten he lähettäisivät sokean yksinäisen tollon pois.
Olen todella iloinen, etten sokeutunut.
Olisi ollut ironista sokeutua, kun halusi täydellisen näön.
En halua sokeutua. Olen 32-vuotias. Haluan nähdä vielä monia asioita.
Guardians of the Galaxylle tehdään jatko-osa.
Haluan ehdottomasti nähdä sen.
En halua mennä katsomaan sitä sokeana. Vaikka dialogi on huippua,
he velottavat 3D-näkymistä, koska ovat pikkumaisia.
Suuryhtiöt ovat paskamaisia. Ne eivät välitä sokeista.
En halua runkata mielikuvitukseni varassa.
En ole valmis siihen.
Enkä halua muuttua äskettäin sokeutuneeksi koomikoksi.
Vaikka lipputuloni varmaan räjähtäisivät uteliaisuuden takia.
"Hän ei siis ollut sokea, mutta on nyt ja esiintyy lavakoomikkona?
Se pitää nähdä! Olen kiinnostunut. Missä hän esiintyy?
Yksitoista esitystä Target Fieldissä? Jumalauta!"
"Se on kahjoa. Twinsin peli siirretään hänen takiaan."
Ihmiset tulevat keikalle ja raivostuvat,
koska sokeat juttuni ovat surkeita. Se ei tekisi hyvää vitseille.
Siitä syntyisi kamalaa materiaalia kasvavaa fanijoukkoa varten.
Karmeita vitsejä, esimerkiksi:
"Oletteko koskaan haistaneet...
Olin leipomossa. Mikä aistiärsykkeiden ylikuormitus.
Kosketin yhtenä päivänä seinärappausta. Tai ainakin luulin sen olevan sitä.
Paska. En tiedä. Olen sokea.
Näin on. Mitä muuta? Mistä te olette? Ei, vaan te.
En tiedä, kenelle puhun. Pidän vain hauskaa.
Minneapolis! Target Field, jukolauta!"
Tiesittekö,
että salaliittoteorian mukaan Stevie Wonder ei ole sokea.
Uskon hänen olevan sokea. Olisi hauskaa, jos hän ei olisi.
Olisi hauskaa, jos Stevie Wonder -
sanoisi yhtäkkiä Oprahin haastattelussa:
"En ole koskaan sanonut olevani sokea.
Tykkään vain tehdä näin.
Tykkään käyttää aurinkolaseja ja laulaa ystävieni kanssa."
Uskon, että Stevie Wonder on sokea. Olisi hauskaa, jos hän ei olisi.
Jos Stevie Wonder pystyisikin näkemään,
kaikki lapset, jotka ovat tekeytyneet sokeiksi,
uskaltaisivat tehdä samoin.
Uskon hänen olevan sokea, mutta hän tekee outoja juttuja.
Hän käy NBA:n matseissa ja istuu kentän vierellä.
Mitä teet siinä? Pidätkö kilpailun tuoksusta?
Miksi olet siinä, Stevie?
Miten koripalloa edes selittää sokealle?
"Stevie, Ricky Rubio heitti juuri lay upin."
"Siistiä.
Mikä lay up on?"
"Siinä pallo kimmotetaan takalevyn ja renkaan kautta sukkaan."
"Siistiä. Mitä takalevy, rengas ja sukka ovat?
Kuka Ricky Rubio on? Kuka sinä olet? Missä kaupungissa olen?
En ole haistanut tätä kaupunkia. Siri, missä kaupungissa olen?
Siri, kerro sijainti."
Vitsi tuntuu tökeröltä,
mutta ei se mitään.
Voin kertoa sellaisen, sillä yksi hyvä ystäväni -
on homo,
joten voin puhua mitä vain haluan.
Olen 32-vuotias. Se on merkityksetön ikä.
Se on hölmö, turha ikä.
Kolmekymmentä on jotain. Se on juhlimisen arvoinen rajapyykki.
En aio juhlia...
Ystäväni täyttää 30. "Tule juhlimaan 32-vuotispäiviäni!"
Ei. Silloin käy illallisella yksin ja menee nukkumaan.
En aio tulla... En tule 32-vuotispäivillesi.
Mene illalliselle ja nukkumaan, luuseri.
Kolmekymmentäyksi on merkityksetön.
Mutta kun on 31-vuotias, silloin on sentään kalenterissa -
samansuuruisia päivämääriä.
31-vuotiaana voi hölmöillä.
"Olen 31. Nyt on 31. päivä!" Voi sanoa jotain noin hölmöä.
Ei varmaan pitäisi, mutta voisitte, jos haluaisitte.
Kolmekymmentäkaksi symboloi sen aikakauden loppua.
En pidä 32-vuotiaana olossa siitäkään,
jos pitää näyttää henkkarit, kun menee baariin.
Tuntuu,
etten näytä parikymppiseltä.
Sen voi todeta helpommin kuin henkkareiden avulla.
Jos puhutte minulle ja vastaan, tajuatte varmaan asian.
"Terve. Miten menee?" "Hyvin, entä itsellä?"
"Selvä. Tule sisälle."
"Hetkinen. Tarkistitko henkkarit?" "En. Vaihdoin vain pari sanaa.
Säästyi aikaa." En halua näyttää henkkareitani.
"Henkkarit." "Haluatko henkkarit?
Entäpä jos katsoisit silmiini?
Näyttääkö minulla olevan 20-vuotiaan sielu?
Näetkö katkeruuden ja muun paskan silmistäni?"
"Henkkarit." "Haluatko ne? Katso kehoani.
Näyttääkö minulla olevan 20-vuotiaan aineenvaihdunta?
Minulla ei ole enää aineenvaihduntaa. Kaikki kertyy."
En myös halua näyttää henkkareitani tietyissä tilanteissa.
Kerran vaihdoimme ystävineni konetta täällä.
Kello oli noin 11.00 sunnuntaina.
Tilasimme aamiaista. Sanoin: "Tilataan Bloody Maryt."
Tarjoilija sanoi: "Bloody Maryt? Saanko henkkarit."
"Tarvitsetko henkkarit?
Harrastavatko nuoret tällaista tätä nykyä?
Yllättävää, että nuoret tulevat lentokentälle -
ryyppäämään Bloody Maryjä ja Mimosia.
Nuoret ovat riehaantuneet, kun ryntäävät lentokentälle brunssille.
Se on todella... Tein niin nuorena Chicagossa.
Menin kamujeni kanssa joka sunnuntai O'Haren lentokentälle.
Ostimme halvimman mahdollisen yksisuuntaisen lentolipun,
ryyppäsimme Mimosia ja Bloody Maryjä -
ja tungimme frittataa naamaamme.
Voi niitä kahjoja brunsseja!
Juttelimme vaikka mistä. Tytöistä, urheilusta ja opettajista!
Kaipaan niitä aikoja.
Kouluaikaista brunssiporukkaa. Kaipaan heitä.
Saisipa olla taas nuori. Tässä henkkarini. Vauhtia."
Kadotin henkkarini viime kesänä kiertueen aikana.
Se oli kurjaa.
Kävi ilmi, että maan sisällä voi lentää ilman henkkareita.
Siinä on järkeä.
Olisi outoa, jos lentokentällä sanottaisiin:
"Eikö sinulla ole henkkareita?
Ikävä kyllä -
saat luvan asua nyt Dallasissa.
Aloita uusi elämä täällä Dallasissa -
ja paiski töitä, kunnes saat uudet henkkarit.
Sitten voit lentää entiseen elämääsi ja hakea vanhat henkkarisi."
Henkkareita ei tarvita.
Turvatarkastajien mielestä henkkarit kadotetaan vain heidän kiusakseen.
He kohtelevat kamalasti, jos on unohtanut henkkarinsa.
He tekevät täyden ruumiintarkastuksen -
kuin ne henkkarit olisivat vahingossa kadonneet perseeseen.
He tutkivat laukun perusteellisesti, jos ei ole henkkareita.
Ihan kuin olisi aikeissa tehdä terrori-iskun.
"Olen ilman henkkareita, mutta koneen pitää rysähtää maahan.
Minun on toteutettava tavoitteeni, Tony Robbins sanoi niin.
Pitää toteuttaa tavoitteeni.
Jos en toteuta tätä, sama käytösmalli leviää muuhunkin elämääni.
Niin ei saa käydä."
Ilmeni siis, että pystyin matkustamaan aika helposti -
ilman henkkareita. Pääsin hotelleihin.
Useimpiin niistä, en Embassy Suitesiin Downeyssä, Kaliforniassa.
Siellä pidetään kiinni säännöistä.
Menin Embassy Suitesiin, kuten monesti aiemmin.
Sanoin: "Minulla ei ole henkkareita.
Mutta minulla on kopio siitä ja passistani,
luottokortti, jolla tein varauksen, syntymätodistukseni, resepti -
ja yksi kirje.
Nämä eivät ole henkkarit,
mutta nämä kuusi juttua riittävät varmasti,
jotta voin kirjautua 2,5 tähden hotelliinne."
Nainen sanoi: "Ei! On oltava viralliset henkkarit."
Olin vähän tyrmistynyt, sillä tarjosin hänelle paljon,
mutta hän ei yrittänyt auttaa.
Miten voin todistaa olevani minä? Pitää ajatella luovasti.
"Voinko tilata kiinalaista ruokaa kännykälläni?
Sitten joku tuo ruokaa Hannibalille.
Käykö se henkkareista? Eikö? Selvä.
Voinko soittaa äidilleni?
Hän tervehtii: 'Hei, Hannibal.' 'Hei, äiti.'
'Kuulostat Hannibalilta.'
'Niin minä olenkin.'
Sopiiko henkkareiksi se, että äitini tunnistaa ääneni?
Mikä on muka sitä parempi? Olet kova tyyppi. Paska.
Hyvä on. Tämä varmaan käy. Sinulla on tietokone.
Nyt kaikki on hyvin.
Sivustoni on hannibalburess.com. Mene sivuilleni.
Siellä on kuvia ja videoita minusta.
Puhun samaan tapaan kuin nyt sinulle."
Nainen sanoo: "En katso sitä. Olet voinut tekaista sivuston."
"Mitä? Oletko sekopää?
Vihjaatko, että opettelin suunnittelemaan sivuston,
jotta voisin jonain päivänä livahtaa Embassy Suitesiin -
Downeyssä, liki 60 kilometriä Los Angelesista etelään, kahjo?
Sitäkö tarkoitat?
Perustinko muka samalla nimellä Twitter- ja Instagram-tilit -
ja loin monivuotisen seuraajakunnan, jotta voin eräänä päivänä -
livahtaa 110 dollaria yöltä maksavaan Embassy Suitesiin?
Hinta on 64 dollaria Pricelinessä. Niinkö sanot, sekopää?
Vihjaatko,
että palkkasin viisi vuotta sitten David Lettermanin -
esittelemään ohjelmassaan minut Hannibal Buressina -
studioyleisön edessä,
ja hän antoi minun esiintyä Hannibal Buressina,
jotta jonain päivänä,
jonain loisteliaana päivänä kaiken tämän avulla -
voisin livahtaa varmaankin luteiden riivaamaan -
Embassy Suitesiin Downeyssä, Kaliforniassa?
Sitäkö tarkoitat, sekopää?"
Tärisin jo raivosta, olin niin vihainen.
Jos olisin ollut Bruce Banner, olisin jo ollut vihreä.
Olin raivoissani. Halusin sotkea aulan, potkia oven hajalle,
kaataa sohvan, heittää tietokoneen ja lehdet.
Sitten nainen olisi soittanut hätänumeroon.
"Hätänumero.
Hannibal Buress riehuu täällä aulassa..."
"Tiedätkö nyt nimeni, letukka?"
Yritän palauttaa sanan "letukka" taas käyttöön.
Yritän palauttaa sanat "letukka" ja "typykkä".
Kutsun naisia hotellihuoneeseeni kunnon kähmimistä varten.
Istu. Pilaat otoksen.
Komediaa.
Yritän löytää inspiraatiota mistä vain voin.
Ei koskaan tiedä, mikä innostaa.
Olin lentokoneessa.
Vierustoverini otti esille kannettavansa -
ja alkoi katsoa Wipeoutin jaksoja.
Se perustuu japanilaiseen tietovisaan.
Ihmiset yrittävät olla joutumatta veteen. Se on hassu.
Kun sellaiseen törmää jollain tv-kanavalla, sitä katsoo hetken,
mutta sitä ei kuvittelisi haluavansa ottaa mukaansa.
Haluan katsella lentokoneessa tarinoita, mutta se heppu katsoi Wipeoutia.
Wi-Fi-yhteyttä ei ollut,
joten hän oli ladannut kolme Wipeoutin jaksoa.
Hänen silmistään näki, että hän nautti niistä.
Olin tyytyväinen, sillä kuulokkeissani -
soiva musiikki rytmittyi Wipeoutin tapahtumien kanssa.
Ihmiset putosivat veteen rytmin tahdissa. Se oli loistavaa.
Aloin miettiä,
mikä olisi Wipeoutin katsomista vastaava juttuni elämässä.
Miten minäkin voisin olla erilainen ja erottua massasta?
Miten voisin olla välittämättä muista ja tehdä jotain, mikä tekisi minut iloiseksi?
Miten voisin innoittaa muita, niin kuin se heppu innoitti minua?
Tajusin, että oma uusi juttuni on se,
että jos joku huomauttaa avonaisesta vetoketjusta, sanon: "Anna sen olla."
Ihmiset huomauttavat aukinaisesta vetoketjusta -
tietämättä, miten suhtaudun vetoketjuihin.
"Vetoketjuni on auki. Se on uusi juttuni.
Lakkaa tuijottamasta mulkkuani. Sopiiko se?
Sepalus on auki? Niin, mutta tuijotat mulkkuani. Kumpi on pahempaa?
Tämä oli vahinko."
Vetoketjusta huomautetaan -
samalla innolla kuin joku olisi pelastettu juuri joutumasta bussin alle.
"Vetoketjusi on auki!
Mitä teet uudella mahdollisuudellasi elää?
Kirjoitatko minusta muistelmissasi? Ole kiltti!"
"Teidän vetoketjunne..." "Niin on. Näkyykö kullini?
Kullini ei ole näkyvillä, joten liioittelet tilannetta.
Vetoketjuni on auki, koska en ole sovinnainen paska kuten sinä!
Elän anarkistista elämää. Terve."
Olin Chicagon keskustassa.
Eräs koditon sanoi: "Vetoketjunne on alhaalla."
"Hei, elät itse pohjalla. Pari asiaa.
En pyytänyt sinulta mitään. Tämän saa korjattua nopeasti.
Et tiedä, mitä aion. Elän erilailla. Wipeout.
Elän erilaista elämää."
Olen kotoisin Chicagosta.
Menin kotiin ja hengailin isäni kanssa.
Isäni sanoi innoissaan:
"Oletko kuullut Langalla-nimisestä sarjasta?
Se on mahtava."
Isäni oli juuri alkanut seurata sitä.
"Se sarja on mahtava.
Tarina, käsikirjoitus ja monet hahmot ovat loistavia.
Katson toista kautta. Se on upea."
En hennonut kertoa, että se kausi oli surkein.
Annoin hänen kertoa mielipiteensä siitä.
Aloin ajatella:
"Miksi oli muka väärin aloittaa katsominen nyt?"
Ihmiset alkavat katsoa sattumalta.
Eivät kaikki aloita samaan aikaan.
Ei sarja huonone siitä, että sitä alkaa seurata myöhemmin.
En voi arvostella sen takia isääni.
Sain tietää Jimi Hedrixistä,
koska Hulk Hogan käveli kehään hänen musiikkinsa tahtiin.
WCW-otteluissa Hulk Hogan saapui "Voodoo Childin" tahtiin.
Tuumin: "Tämä laulu on mahtava!
Kuka tuo on? Aivan mahtava laulu!"
"Se on Jimi Hendrix."
"Juku, hänestä tulee kuuluisa Hulk Hoganin myötä.
Siistiä, että Hulk Hogan tekee uudet artistit kuuluisaksi.
Jimi pääse kiertueelle ja myy tavaraa Hulk Hoganin ansiosta.
Hän saa uuden yleisön!"
Mutta Jimi Hendrix on kuollut ja Hulk Hogan on rasisti.
Maailmani romahtaa taas.
Olen hieman vanhempi kuin isäni oli syntyessäni.
Alan tietysti miettiä: "Haluanko lapsia?
Haluanko kestää lasten oikkuja?"
Lasten hankkimisesta seuraa ongelmia.
Haluanko pienen ihmisen nukahtavan julkisuudessa,
ja sitten häntä on kannettava loppupäivä?
Vaikka lapsi osaisi kävellä. Kaikkea sellaista.
Tai: "Kuinka monta kamalaa lasten koripallomatsia jaksan katsoa?"
En tiedä, montako 16-8-lopputulosta mies voi kestää.
"Tilanne oli puoliajalla 0-0."
Montako kaksoiskuljetusvirhettä mies voi kestää?
"Kuljetus!"
Sanon: "Tuomari tekee mitä lystää.
Nämä lapset ovat surkeita, mutta tuomari tuhoaa matsin.
Hän on huomannut kaikki kuljetukset. Hän on sydämetön."
Lasten on saatava oppia.
Ei lapsia. Olen ajatellut mahdollisia lapsensaantitilanteita.
Kaiken varalta.
Haluan valmistautua. Tässä yksi.
Jos naiseni saa kolmoset,
on luovuttava yhdestä.
En suostu pitämään kolmea samanlaista vauvaa.
Se tuntuu liialliselta.
Voin harkita kolmea lasta, mutta en kolmea samanlaista vauvaa.
Haluan sekalaisemman yhdistelmän. Ihan totta.
Miksi haluaisin kolme samaa?
Tämä ei ole Texas hold 'em -pokeria vaan elämää.
Viedään yksi vauva pois täältä.
Tajuatteko, miten hölmöt niiden lastenvaunut olisivat?
Miten tyhmä autoistuintilanne olisi? Yksi vauva pois.
Annetaan se jollekulle, joka ei voi saada lapsia.
On kyse vaimon kehosta. Hän saa valita, kenet annetaan pois.
Mutta jos saamme kaksi tyttöä ja pojan, poikaa ei saa antaa pois.
Älkää nyt. On kyse tasapainosta.
Vaimo saa valita, kenet annetaan pois.
Rehellisesti sanottuna toivon, että hän luopuu ensin syntyneestä.
Haluan hänen luopuvan ensimmäisestä, koska olen sellainen,
että en halua ottaa lehtitelineen ylintä sanomalehteä.
Siinä tuntuu olevan jotain.
Se on pääviestini tänään.
Se oli mielestäni tärkeintä.
Jos saatte kolmoset, luopukaa yhdestä. Anteeksi, että tuo rimmasi.
Ihan kuin Sugarhill Gangin räp-laulu.
Oon Hannibal On mielestäni tärkeintä
Jos saatte kolmoset Luopukaa yhdestä
Anteeksi. Ei.
Kannattaa luopua yhdestä.
Sitä ei kaipaisi. Unohtaisi sen vauvan, kun tulisi kiire kaksosten kanssa.
Katsokaa. Sanon niitä jo kaksosiksi. Vitut kolmannesta.
En voi murehtia muiden lapsista, kun pitää huolehtia perheestäni.
Ei lapsia. Minulla on sisarenlapsia. Se on ihanteellinen suhde.
En asu samassa paikassa kuin he.
Kun käyn heidän luonaan, se on oikea tapahtuma.
Joka kerta. Poissaolo saa kaipaamaan lisää.
Kun menen siskoni luo, lapset innostuvat:
"Hannibal-eno on täällä!"
"Totta hitossa olen, lapset!
Hannibal-eno on täällä. Terve. Paiskataan kättä."
"Hannibal-eno!"
Tuon aina siistejä enon lahjoja.
Videopelejä, GoPro-kameroita, helikopterilennokkeja.
"Kiitos lennokeista, Hannibal-eno!"
"Eipä kestä.
Tulepa tänne ja kerro tylsä tarina koulusta.
Onpa kamala tarina.
Et kuvaillut hahmoja tai muuta. Ihan surkea tarina. Mutta olet rakas.
En sano sinulle suoraan, mutta tarina on roskaa."
Se on ihanteellinen suhde.
He saavat lahjoja ja tapaavat enon,
saan olla hetken syrjässä viihdealalta,
tapaamme toisemme ja sitten eroamme. Täydellistä.
He ovat kuin hoivavaistostani nauttivia huoria.
Tein elokuvaa, ja yhdessä kohtauksessa minun oli näyteltävä lapsen kanssa.
Lapsi oli 10-kuukautinen. Mukana oli muitakin,
mutta minä olin lapsen kanssa. Opin,
että pikkulapset ovat hirveitä näyttelijöitä.
He halveksivat asiaa. He tulivat myöhässä valmistautumatta -
eivätkä lukeneet käsikirjoitusta. He eivät osaa improvisoida.
Voisin jatkaa loputtomiin. Lapsi oli surkea.
Hänen tehtävänsä oli helppo.
Hänen tarvitsi periaatteessa olla vain pikkulapsi.
Ei pitänyt kasvaa taaperoksi kesken kohtauksen.
Piti olla vain pikkulapsi, olla hiljaa,
tienata pari tonnia ja lähteä. Siinä kaikki.
Mutta kaikkia ei ole luotu alaa varten.
Kaikki eivät ole valmiita siihen. Se pikkulapsi ei ollut.
Hän oli rento ennen kuvaamista.
Pitelin häntä. Ohjaaja sanoi "käy". Lapsi alkoi parkua.
"Pelkään menestystä.
Tuhlaan nyt valtavan tilaisuuden. Minulla ei ole tulevaisuutta tällä alalla."
Kun kuului "poikki", kivahdin ohjaajalle:
"Shaun, vie tämä pikkulapsi vittuun täältä!
Hommaa uusi pikkulapsi,
tai lähden kuvauksista. Mitäs siitä sanot?"
En puhunut noin hurjaan sävyyn.
Mutta teen töitä intuitiivisten, fiksujen ihmisten kanssa.
He näkivät turhautuneisuuteni, joten he toivat uuden lapsen.
Työtä varten ei voi palkata vain yhtä lasta.
Pitää olla varalapsi. Ne mulkerot ovat arvaamattomia.
Varalapsen kanssa oli sama ongelma.
Pitelimme häntä... "Käy!"
"En ole tarpeeksi hyvä.
Ajattelen lyhytnäköisesti.
Hannibal ei halua enää tehdä töitä kanssani."
"Vie hänet täältä, Shaun!"
Sinne tuotiin kolmas pikkulapsi.
Mikä ammattilainen.
Hän teki nappisuorituksen.
Kolme ottoa kymmenessä minuutissa.
Hän teki joka otossa jotain erilaista. Hän oli mahtava.
Hän tienasi pari tonnia ja lähti viileästi pois.
Hän tuli lapsena ja lähti Screen Actors Guildin jäsenenä.
Jos hän tarvitsee minulta suosituksen, autan häntä.
Siitä lapsesta voi tulla seuraava Brad Pitt.
Kahdenkymmenen vuoden päästä hän antaa Morgan Freemanin roolit -
ja muuta kivaa.
"Terve, Hannibal. Tässä se vauva. Haluatko esittää Jumalaa?"
"Totta hitossa!"
"Haluatko esittää sitten vanhaa presidenttiä?"
"Totta helvetissä haluan.
Taustaansa ei unohda."
En maininnut yhtä isoa seikkaa niistä kahdesta lapsesta.
He olivat valkoihoisia.
En halua väittää, että pikkulapset voivat olla rasisteja.
Mutta sanon,
että heillä voi olla lempivärinsä.
Se kolmaskin pikkulapsi oli valkoihoinen.
Ei olisi ollut järkeä vaihtaa erirotuiseen lapseen.
Kaikki olivat valkoisia.
Sen kolmannen kanssa oli siistiä hengailla.
Kuin J. J. Redick tai Justin Timberlake.
Huippuvekara.
Jos suunnittelee perhettä,
kaikki riippuu näkökulmasta.
Jos näkee lentokentällä miehen, vaimon ja kaksi lasta,
jotkut toteavat: "Onpa kaunis perhe."
Mutta -
minä näen hepun,
jonka oli ostettava neljä lentolippua.
Sellainen alkaa rasittaa ajan myötä.
Yritän vain tajuta, mitä elämä on.
Mietin elämää niin kuin tekin.
Yritän tajuta sitä matematiikkaa.
En matematiikkaa yleensä, vaan sitä, mikä pätee omassa elämässäni.
Yritän tajuta,
monenko muukalaisen kanssa pitää sekstailla,
ennen kuin kosin ex-tyttöystävääni.
Se lukumäärä kohoaa edesvastuuttomasti.
Se on ihan kahjoa, koska en ole hyvä pano ekalla kerralla.
Se vie hieman aikaa.
Molooni ihastutaan pikkuhiljaa niin kuin Yeezus-albumiin.
Tarvitaan usea kuuntelukerta.
Ensin sanoo: "En pitänyt tuosta! Mutta kuunneltuani monta kertaa -
totean, että kaverihan on yksi parhaista."
Joskus päädyn tilanteeseen,
jossa nainen, jota tapailen, haluaa enemmän kuin tahdon antaa.
En tarkoita, ettei hän ansaitse sitä mitä haluaa,
en vain pysty tarjoamaan sitä hänelle.
Onko tuossa järkeä?
Kerron esimerkin.
Kerran rentouduin sängyssä.
Vasen käsivarteni oli naisen ympärillä. Olimme juuri rakastelleet.
Hän yritti saada minut halaamaan kahdella kädellä näin.
Minusta emme olleet vielä niin läheisiä.
Emme olleet kahden käden syleilyn vaiheessa.
Annoin paljon, kun pitelin häntä tiukasti -
vasemmalla käsivarrellani.
Se oli paljon, sillä olimme tavanneet noin kolme tuntia aiemmin.
Pitelin häntä tiukasti.
Hän yritti saada minut pitelemään näin.
En halunnut.
En tarkoita, ettei hän ansainnut sellaista pitelyä,
mutta minä en vain halunnut tehdä niin.
Miten ilmaisen tämän paremmin?
Dollarin seteli ei ole kovin arvokas Englannissa,
mutta hyvin arvokas Meksikossa.
Merkitsemme eri asioita eri ihmisille. Tarkoitan sitä.
Tosirakkaus on kuin Meksiko,
jossa voi kysyä: "Montako tacoa saan kolmella dollarilla?
Jumankauta!
Jään tänne ikuisiksi ajoiksi."
Pitää vain toivoa, että toinen tuntee samoin. Se on rakkautta.
Joskus ympärilläni on kiinnostavaa energiaa,
kun epäilen ihmisiä.
Tulee outo tunne,
kun on samaan aikaan imarreltu ja kyyninen.
"Mukavaa, että sanot noin, mutta mitä vittua puuhaat?
Mitä yrität, nainen? Mitkä motiivisi ovat?
Mitä teet? Mitä täällä tapahtuu?
Miksi olet noin hilpeä?
En tunne sinua. Missä olit kuusi vuotta sitten?
Mitä täällä tapahtuu? Onko tämä ansa?
Lähettikö Bill Cosby sinut? Mitä on meneillään?
En lankea ansaan."
Se tilanne karkasi käsistä.
Vitsailin vain esityksessä. En halunnut joutua median silmätikuksi.
Uutisissa nälvittiin minua ovelasti.
"Tuntematon koomikko Hannibal Buress..."
Otsikot olivat kamalia.
"Varaton koomikko Hannibal Buress astui lavalle..."
"Koditon koomikko Hannibal Buress astui Philadelphian lavalle rääsyissä."
Sain siitä kovaa kritiikkiä. Minusta kirjoitettiin kamalia asioita.
Esimerkiksi: "Bill Cosby ei ole raiskaaja, Hannibal. Sinä olet!"
Mitä?
Ei se niin mene.
Ei ollenkaan.
Oudointa oli saada tappouhkaus -
Facebookissa miespuoliselta kehonrakentaja-stripparilta.
Kun klikkasi hänen profiiliaan, näki, että meillä on yhteinen ystävä.
Pyysin siltä ystävältä:
"Voitko käskeä kaveriasi lopettamaan sen?"
En usko hänen uhkailevan tosissaan. En vain halua hänen sanovan niin.
Ei sellaista halua miettiä.
Tappajat eivät ajattele: "Tapan Hannibal Buressin.
Ensin käyn kahvilassa, ostan halvinta kahvia,
jotta saan Wi-Fi-koodin.
Sitten -
istun, otan Acer-kannettavani ja kirjaudun Facebookiin.
Sitten etsin Hannibal Buressin,
tavaan nimen Buress oikein, sitten..."
Se on mielenkiintoinen tilanne.
Todella outo.
Kuka olisi arvannut, että lonkalta heitetty vitsi -
Cosbysta raiskaajana saisi aikaan sen,
että saisin mahtavaa helppoa seksiä ympäri maata?
Haluan saada adrenaliinin virtaamaan, kokea jännitystä.
Siksi teen tätä. Tämä on jännittävää.
Etsin jännitystä muilla tavoilla esityksen jälkeen.
Pelaan mielelläni uhkapelejä.
Heitän noppaa kasinossa.
Pidän nopanheitosta, koska siinä voi lyödä vetoa nopanheittäjää vastaan.
Voi suhtautua kielteisesti.
Voi ajatella: "En usko häneen, 20 dollaria vetoa."
"En pidä hatusta. 30 dollaria vetoa hattua vastaan."
Voi lyödä vetoa mistä tahansa. Siinä ei tarvitse olla järkeä.
"En pidä hänen käytöksestään. Lyön 50 dollaria vetoa sitä vastaan."
Pelaan myös blackjackiä.
Pitäisi kuulemma pelata oikeaoppisesti, jotta voittaa.
Se on perusstrategia. On tehtävä tiettyjä asioita -
maksimoidakseen voitonmahdollisuudet.
Ei pidä erottaa kymppejä.
Pitää tuplata 11:n kohdalla, kun jakajalla on kolmonen.
Yhden säännön mukaan ei pitäisi pyytää korttia, jos saa 17.
Jos minulla on 17 ja jakajalla 10,
pitäisi olettaa, että jakajan toinen kortti on 10,
joten minulla on 17, hänellä 20.
Luovun pelistä kuin narttu. Haluan elää niin.
Joskus jatkan, kun minulla on 17.
Kerran minulla oli 17, jakajalla oli 10.
Olin viimeisenä vuorossa.
Pyysin korttia. Kaikki pöydässä huudahtivat:
"Jumalauta, ei!
Hän pelaa epätoivoissaan. Jumaliste!"
Jakajakin kysyi: "Oletko varma?"
"Olen varma! Anna kortti. Minulla on 17."
Hävisin. Sain yhteensä 27.
Jakajan toinen kortti oli viitonen. Sain kympin.
Hän olisi hävinnyt 25:llä.
Hänen seuraava korttinsa oli kuutonen. Hänellä oli 21. Kaikki hävisivät.
Kaikki hävisivät takiani.
Se on kamikaze-blackjackiä.
Suoraan sanoen se oli hauskempaa kuin voittaminen.
Panoksena on vain kymmenen dollaria. Se on uhkapeliä!
Saamme rahat takaisin.
Haluatteko juotavaa? Hyvä on.
Olen yrittänyt keksiä keinon -
pelata venäläistä rulettia ystävieni kanssa niin, ettei kukaan kuole.
Pidän venäläisen ruletin ideasta,
se on jännittävä peli, jossa panokset ovat korkeat.
Miten saan kokea sen jännityksen ilman kuolemanvaaraa,
mutta säilytän pelin keksijöiden haluaman pelin hengen?
Olen tainnut keksiä ratkaisun. Menen ystävieni kanssa pellolle,
laitamme revolveriin luodin, pyöräytämme makasiinia -
ja osoitamme aseella omaa Xboxiamme.
Siinä on vaarassa yhtä aikaa suuri ja pieni asia.
Saa kokea monia tunteita. Saa yrittää ampua Xboxia.
Saa myös nähdä, toimiiko Xbox, jos sitä ampuu.
Saa myös nähdä, kattaako Microsoftin takuu Xboxin ampumisen.
Jos ei kata, saa nähdä, sanooko joku asiakaspalvelija:
"Takuu ei kata sellaista, mutta olette ihan kahjoja.
Tosi hurja juttu! Kunnioitan pelaamisintoanne.
Kiitos, että toitte työhöni ja elämääni uutta energiaa,
koska vihaan perhettäni.
Innostitte suunnattomasti.
Saatte ilmaiset Xboxit,
mutta saanko vastineeksi liittyä pariksi kuukaudeksi sakkiinne?
Se olisi hyvä... Kuulkaas, puhuin liikaa. Anteeksi. Tämä on epäammattimaista."
Tein taannoin hyväntekeväisyysesityksen New Yorkissa.
Se oli Gilda Radner's Clubia varten.
Siellä oli lisäkseni kahdeksan tai yhdeksän koomikkoa.
Kirjoitimme nimemme kahteen julisteeseen.
Niissä oli kuvamme. Teimme sen ennen esitystä.
Julisteet huutokaupattiin esityksen aikana.
Rachel Dratch emännöi iltaa ja huutokauppasi ne.
Kummastakin julisteesta maksettiin 8 500 dollaria.
Tasan 17 000 dollaria kahdesta julisteesta. Rachel sanoi:
"Hyvä yleisö, seuraava koomikko on Hannibal Buress!"
Hetkinen. Älä pyydä minua lavalle.
Älä tee niin. Odota hetki.
En ole tottunut menemään lavalle auton hintaisten julisteiden jälkeen.
Tapa vähän aikaa, Rachel. Anna aikaa käsittää, mitä tapahtui.
En ole tottunut tällaiseen. Tämä on uutta.
Tasan 17 000 dollaria julisteista!
En olisi arvannut sitä summaa Price Is Right -ohjelmassa.
Kysyisin: "Kaksi julistetta, Drew?
Yksi dollari."
Tasan 17 000 dollaria kahdesta julisteesta!
Se on "haistakaa paska" -rahaa.
Minulla ei ole, mutta parilla tutulla on sellaista rahaa.
Minulla on "älä puhu minulle noin" -rahaa.
Ei "haistakaa paska" -rahaa. Minulla on "kovasanainen meili" -rahaa.
Minulla on "veltto kättely, ei katsekontaktia" -tuohta.
Yritän keksiä, miten sitä saa.
Aloitan sivubisneksiä. Viihdeala on liian häilyväistä.
Pitää olla jotain varmempaa.
Haluan saada jotain sellaista.
Noin 15 vuoden päästä joku tulee kysymään:
"Hei, mitä tapahtui? Sinua ei ole näkynyt tv:ssä aikoihin.
Et ole ollut kiertueella. Mitä tapahtuu?"
Sanon: "Totta. Et saisi häiritä -
minua ja perhettäni täällä Bloomingtonin Denny'sissä,
mutta jutellaan siitä.
Olet oikeassa, että koomikon urani ei ole enää entisensä.
Mutta arvaas mitä.
Gourmet-tason paholaisen munayritykseni kukoistaa."
Paholaisen munat ovat ravintola-alan suurin riistotuote.
Kolme kananmunaa puolitetaan,
jotain moskaa sirotellaan päälle ja veloitetaan 9 dollaria.
Haluan mukaan tienaamaan rahaa paholaisen munista.
Rahoitan sillä tavalla seuraavan riistoliiketoimintani.
Haluan oman tiedeopiston.
"Tule Hannibalin tiedeopistoon." Tiedättekö, miten markkinoisin sitä?
"Haluatko tuhlata neljässä vuodessa enemmän kuin tienaat sitten 25 vuodessa?
Tule tänne!
Jos haluat velkaantua,
elä veloissa sellaisen kanssa, josta pidät hieman.
Olen ollut tv:ssä ainakin kuudesti!"
Rahoitan sen avulla seuraavan riistoliiketoimintani.
Se on täysin käytännöllinen. Haluan valmistaa omaa vessapaperia.
Se on varma liiketoimi.
Kaikki käyttävät vessapaperia.
Tai kosteuspyyhkeitä. Kaikkien pitäisi käyttää niitä.
En tiedä, miksi vanhetessamme pitäisi kohdella persereikää huonommin.
Vessapaperin valmistus -
ja vessapaperiyhtiöiden toiminta eivät lopu. Sellaista ei kuule.
"Piti lopettaa hommat. Ihmiset eivät pasko."
Sellaista ei kuule ikinä!
Kuvitellaanpa, että ihmiset lakkaisivat sontimasta.
Vessapaperi ei pilaannu. Se voi odottaa muutosta varastossa.
Ihmiset alkavat sontia ennen pitkää.
Pitää vai olla kärsivällinen ja uskoa yritykseensä.
Puhun nyt itsekseni.
Vessapaperiyhtiöt mainostavat harvoin.
Kun ne päättävät mainostaa, ideat ovat hyvin heppoisia.
He tuumivat. "En tiedä. Mitä väliä?
Laita siihen vaikka karhu.
Ihmiset ostavat sitä ennen pitkää. Heidän pitää sontia. Se tietää rahaa.
Pitää vain saada ne rahat meille.
Tämä oli viimeinen kokous. Inhoan puhua tästä paskasta. Mentiin.
Kiinnostaako lounas? Mennään!
Sushia."
Ennen kuin aloitan monialaisena liikemiehenä,
minun on varmistettava menestys joillakin toimilla.
Pitää ostaa tulostin. Minulla ei ole tulostinta.
Tarvitsen varmaan ainakin kolme tulostinta -
pyörittääkseni tiedeopistoa.
Pitää olla tulostin!
Sen puute on ollut esteenä.
Olen soitellut ihmisille.
"Tulosta se, allekirjoita se ja lähetä se meille, Hannibal.
Voimme aloittaa hommat heti."
"Taas käy näin. Valitan. Minulla ei ole tulostinta.
Kiitos tilaisuudesta.
Tehdään sitten yhteistyötä, kun saan tulostimen.
Toivottavasti löydätte jonkun, jolla on tulostin.
Kiitos. Kuulemiin."
Minun on pakko hankkia tulostin.
Se on ainoa ero minun ja Kevin Hartin välillä.
Hänellä on tulostin, minulla ei.
Ihan totta!
Hän voi tulostaa sopimukset ja käsikset.
Hän tulostaa ne.
Kun olen kopioyhtiössä, hän on jo saanut keikan.
Minun olisi pitänyt olla elokuvassa Ride Along.
On kiinnostavaa olla esiintyjä -
tätä nykyä.
Kaikilla on matkapuhelimet, ja ihmiset yrittävät kuvata.
Jotkut kuvasivat tämän esityksen alussa.
Se nähdään Netflixissä. Kuva on paljon parempi.
"Kuvaan tämän todistaakseni, että olin paikalla.
Katsokaa, mihin kiinnitin huomiota."
Haluamme näyttää, mitä näimme.
Se on sosiaalista valuuttaa. "Katsokaa, mitä näin.
Ette voi nähdä samaa kuin minä,
paitsi jos katsotte, kun minä näen sen."
Syntyy mielenkiintoisia tilanteita.
Kerran saavuin Columbiaan, Missouriin.
Hirvittävälle lentokentälle.
Siellä oli yksi portti ja vessa.
Vessa oli lipputarkastuksen puolella,
eli jos meni turvatarkastuksen läpi ja vatsaa alkoi vääntää,
piti palata toiselle puolelle,
käydä ripuloimassa ja palata sitten takaisin.
Joutui uudelleen tarkastettavaksi. Kamala lentokenttä.
Vertaisin sitä lentokenttää linja-autoasemaan,
mutta se olisi liian loukkaavaa mukavia linja-autoasemia kohtaan.
Jotkut asemat pahastuisivat.
Laskeuduin siis sinne.
Menin rakennuksen etupuolelle ottaakseni taksin.
Siellä ollut poliisi tunnisti minut.
Hän huusi innoissaan: "Jumankauta! Hannibal Buress!"
"Rauhoitu, konstaapeli." Sellainen tuntuu oudolta.
On outoa, kun poliisi huutaa innostuneena.
"Rauhoitu. Sinulla on ase. Älä käyttäydy noin.
Älä viitsi. Sinulla on ase. Tuo ei näytä hyvältä univormussa.
Tee niin tavalliset vaatteet päällä tai älä ollenkaan. Sopisiko se?"
"Lakkaa tekemästä jalallasi noin, konstaapeli."
Alkaa ihmetellä...
Hänen pitäisi suojella ja palvella, mutta hän fanittaa.
Hän jahtaa rosvoa.
"Tule tänne heti!
Perkele, tule tänne! Poliisi! Seis!
Onko tuo Waka Flocka? Jumaliste!"
Poliisi rauhoittui ja sanoi:
"Tämä on epäammattimainen pyyntö, mutta voinko ottaa kuvan kanssasi?"
En halunnut samaan kuvaan poliisin kanssa.
Monesta syystä.
Ensinnäkin, jos hän julkaisee kuvan netissä,
siihen voi laittaa tekstin vapaasti. En hallitse sitä.
"Koomikko Hannibal Buress vasikoimassa linja-autoasemalla."
Enkä tiedä, oliko hän hyvä poliisi,
pitääkö hän mustaihoisista yleensä -
vaiko vain muutamasta tv:ssä olleesta.
Jotkut valkoiset ajattelevat tosi sekopäisesti.
"En pidä nekruista,
mutta LeBron James on mahtava."
Otin silti kuvan hänen kanssaan.
Oli nopeampaa ja helpompaa ottaa kuva -
kuin selittää kaikki syyt, miksi en halunnut ottaa sitä.
Ja jos nykyään -
torjuu poliisin ehdotuksen, homma voi mennä paskaksi äkkiä.
"Voimmeko ottaa yhteiskuvan?"
"En oikein haluaisi, konstaapeli."
"Lakkaa vastustelemasta!"
Uutisissa kerrotaan: "Koomikko Hannibal Buress -
tarttui poliisin aseeseen linja-autoasemalla."
Yhtäkkiä on silminnäkijä.
"Näin koko jutun. Kerron, mitä tapahtui.
Hannibal tuli koneesta ja meni paskalle.
Hän meni poliisin luo ja tarttui tämän aseeseen.
Hän on tosi iso ja vahva.
Hänen esityksensä ovat kurjia.
Broad City menettelee. Hän on syyllinen."
Olin taannoin oudossa tilanteessa.
Siivoojani toi lapsensa mukanaan.
Kuulostaa röyhkeältä, kun aloitan vitsini siivooja-sanalla,
mutta palvelun hinta ei ole korkea, noin 60-70 dollaria.
Jotkut teistä mulkeroista maksavat höyrystimistä sen verran.
Älkää siis arvostelko minua 60 dollarin siivoojastani.
Hän toi siis mukanaan lapsensa. Se on ongelma.
Olen 32-vuotias, asun yksin. Luokseni ei voi tuoda lasta yllättäen.
Varoita edes vartti ennen tuloasi, jukolauta.
Ymmärsin kuitenkin, että hänen oli tuotava lapsi mukanaan,
vaikka ei halunnut. En heittänyt heitä ulos.
En sanonut: "Painukaa vittuun täältä!
Tule yksin, kun olet valmis siivoamaan."
En sanonut niin, koska en ole hirviö.
Toivotin heidät tervetulleiksi. Panin Xboxin päälle.
Toin lapselle mehua. Olen loistava isäntä, kun on pakko.
Menin huoneeseeni tekemään töitä.
Kuulin lapsen sanovan:
"Äiti! Voinko oleilla toisessa huoneessa?
Tämä sohva on tosi epämukava."
"Ihan tosi? Onko olosi epämukava, kamu?
Kiinnostavaa. Minunkin oloni on epämukava.
En tiennyt, miksi äitisi päätti yhtäkkiä tuoda lapsensa töihin.
En haluaisi sinun olevan täällä.
Täällä on liukastetta ja huumeita. Saatat löytää tekotussun.
Et saa nähdä sellaista noin nuorena."
Sen nimi on Fleshlight.
Sain sen lahjaksi. Käytin sitä kahdesti. Kerran yksinäisenä.
Sen jälkeen lopetin.
Tiedättekö, että se pitää laittaa aina kuumaan veteen?
Älkää höpöttäkö. Joka kerta?
Ei käy.
Antaa sen jäädä unholaan.
Ihan kahjoa. Porno on muuttanut suhtautumistani joihinkin tilanteisiin.
Porno on muuttanut sen, miten näen jotkut tilanteet.
Johtuu pornosta,
että kun valkoinen 40- tai 50-vuotias pari on ystävällinen minulle,
luulen, että mies haluaa katsoa, kun panen hänen vaimoaan.
"Hei, Hannibal. Hyvä esitys. Haluatko juotavaa?"
"Aisankannattajan juttu ei kiinnosta.
En voi panna naista, kun olet läsnä.
Valitan. Olen imarreltu. Se epäilyttää hieman.
Tehkää vain oma juttunne. Se ei kiinnosta minua."
"Ehkä voisimme neuvotella Skype-järjestelystä,
mutta et saa puhua yhteyden aikana.
Suljen äänen, jos sanot jotain.
Älä sano: 'Pane häntä isolla, mustalla...'
Suljen äänen. Älä viitsi!"
Olen suuri urheilun ystävä.
Olen ollut viime vuonna paljon New Orleansissa.
Katsoin yhden koripallo-ottelun.
Heidän joukkueensa muutti nimensä Pelicansiksi.
New Orleans Pelicans tuntui aluksi hölmöltä nimeltä,
mutta se ei ole pahin NBA:ssa oleva nimi.
On San Antonio Spurs.
"Spur" on kengän kannus.
On olemassa Phoenix Suns.
Tyhmää. On vain yksi aurinko.
Orlando Magic on tyhmä nimi.
Joukkue saa nimensä koripalloilijan mukaan.
On Utah Jazz.
New Orleans Jazz muutti Utahiin ja piti Jazz-nimen,
vaikka Utahissa ei ole mitään jatsahtavaa.
Se on vähiten jatsahtava paikka, jossa olen ollut.
Utahissa pidetään rikkeenä, jos omistaa saksofonin.
Minneapolis Lakers on nyt LA Lakers. LA:ssa ei ole yhtään järveä.
Ihmisiä kuolee kuivuuteen.
Taputatteko sille, että ihmisiä kuolee? Olette karseita.
Pidin Pelicans-nimeä tyhmänä,
joten tutkin sitä sanaa.
YouTubessa sanalla "pelikaani" -
löytyy ensimmäiseksi video pelikaanista,
joka kävelee rauhallisesti kyyhkysryhmän luo -
ja syö yhden kokonaisena.
Se söi kyyhkysen.
Se ei edes paennut sen jälkeen, istuskeli vain.
"Jumankauta, söin juuri ystävänne teidän edessänne!
On voimallinen olo.
Hemmetti! Ystävänne oli tässä, nyt hän on täällä. Poissa!
Jumalauta! Minä tärisen.
Katsokaa te nartut minua silmiin ja kertokaa, miltä se tuntui.
Ihminen, kuvaatko tämän?
Jos julkaiset videon, laita se YouTubeen -
ja WorldstarHipHopiin katsojamäärän maksimoimiseksi.
Yleisöt ovat erilaisia.
Julkaise kummassakin. Meistä voi tulla ilmiö."
Kunnioitin pelikaania sen jälkeen.
Pelicans pelaa koripalloa rakennuksessa, joka muutti nimensä -
Smoothie King Centeriksi. Kyllä vain.
En tiennyt, että Smoothie King menestyy -
niin hyvin. Tiesin, että se menestyy kohtalaisesti.
Mutta sillä onkin varaa myös NBA-areenaan.
Luulin Smoothie Kingin menestyvän -
kuin lempitacoyhtiö, joka avaa toisen liikkeen.
Siitä sanoo: "Jukoliste. Hyvä. Gustavolla menee hienosti.
Hän sai toisen paikan. Hieno juttu."
Smoothie King -
on yksi harvoista, jolla on NBA-areena,
jossa se voi myydä tuotteitaan tehokkaasti.
Smoothie King Centerissä voi ostaa smoothien -
ja istua katsomaan ottelua.
Kukaan ei mene Staples Centeriin,
osta kolmea tulostinta ja katso Lakersin ottelua.
Siellä ei myydä tulostimia. Vai myydäänkö? En tiedä.
Orlandossa ei mennä Amway Centeriin,
sekaannuta pyramidihuijaukseen -
ja katsota Magicin ottelua.
Smoothie King hyötyy siitä pidemmän päälle.
Näimme Pelicansin pelin Smoothie King Centerissä.
Lähdin naisystäväni kanssa. Etsimme taksia.
Taksi löytyi kauempaa. Heppu nojasi taksiinsa kädet puuskassa.
Sanoin hänelle: "Veisittekö meidät Frenchmen Streetille."
Hän siihen: "En voi. Odotan jo asiakasta. En voi viedä teitä."
Tyttöni oli vähän... Olimme kännissä.
Tyttöni oli välinpitämätön ja lievästi valkoihoinen.
Hän hyväksyi asian ja aikoi kävellä, mutta minä olen epäilevä.
Ajattelin: "Hetkinen. Kuka hitto tilasi keltaisen taksin etukäteen,
jotta voi lähteä koripallo-ottelusta,
ja pyysi odottamaan korttelien päässä?"
Mitä? Mielestäni ei kukaan.
Olen uhkapeluri.
Paljastin kohteliaasti taksikuskin valheen.
Sanoin: "Mikä asiakkaanne nimi on? Ehkä se olen minä."
Miehen pokka alkoi pettää lievän paineen alaisena.
Hän alkoi huutaa.
"Onko sinulla muka lupa kysyä henkilön nimi?
Sinulla ei ole lupaa kysyä sen nimeä, jota odotan!
Et saa kysyä sellaista!"
Vastasin hänelle: "Olisit vain sanonut 'Michael'.
Olisit voinut valehdella mitä tahansa!"
Hän ei huolinut minua, koska olin mustaihoinen. Se suututti.
Naiseni tajusi, että mies on paskiainen, joten naiseni sanoi:
"Olet paskiainen."
Huusin: "Mikset huoli meitä?" Kuski ja minä huusimme toisillemme -
kaikenlaisia kauheuksia. Se keskustelu ei kannattanut.
Ihmiset haluavat joskus auttaa.
Iso valkoinen korsto näki sen ja sanoi: "Hei!
Lakkaa kiistelemästä tuon kusipään kanssa.
Se ei kannata. Tee näin.
Kirjoita ylös hänen taksinsa numero ja soita taksilautakuntaan.
He sakottavat häntä ja karkottavat hänet maasta."
Tyrmistyin: "Jumalauta!
Tuplasitko panokset hänen rasisminsa takia?
Uhkaatko häntä karkotuksella, koska hän ei antanut meille kyytiä?
Se on seuraavan tason juttu. Sinusta ei ole nyt oikein apua."
Urheilu on mahtavaa.
Se on kahjoa.
Hemmoille maksetaan miljoonia dollareita urheilusta puhumisesta.
NFL:n kaudella on osio nimeltä "Rohkeita ennustuksia".
Neljä äijää istuu pöydän ääressä -
ja puhuu hurjia muutaman minuutin ajan.
"Mitä ennustat sunnuntaista?"
"Peyton Manning heittää yhdeksän touchdownia."
"Tosi rohkea ennustus!" "Sehän tämän osion nimi on."
"Entä jos hän ei heitä yhdeksää touchdownia?"
"En ole vastuussa siitä, mitä sanon täällä.
Luulin, että täytämme tämän osion kuolemaamme asti.
Älä enää kyseenalaista minua tv:ssä, nörtti.
Annan uuden ennustuksen.
Jos vielä sanot tuollaista, mottaan naamaan.
Siinä kaksi ennustusta. Seuraavana on kuuma..."
Nautin urheilusta.
En ole suuri...
En ole innokas baseball-fani.
Kunnioitan taitoa ja kurinalaisuutta, jotta voi tulla suureksi.
Mutta...
Sitä on rankkaa katsoa.
Antakaa tilanne baseballissa.
On 9. vuoroparin loppupuoli, tasapeli, pesät ovat täynnä, ja on kaksi paloa.
Mutta älkää kertoko, miten siihen päädyttiin.
Baseball on tylsää. Baseballottelussa -
kannattaa tavata ystävä kahdeksan vuoden jälkeen.
Voitte jutella siellä muutaman tunnin ilman keskeytystä.
Baseball on surkeaa!
Baseballissa yksi suuri saavutus on "no-hitter".
Silloin ei tapahdu mitään.
"Hän oli tosi hyvä. Ei tapahtunut mitään. Hän oli mahtava!
Siellä lyötiin mahtavia pysty- ja maapalloja.
Kaikki löivät ohi. Se oli mahtavaa!"
En pidä baseballin säännöistä.
En pidä kävelysäännöstä,
jossa syöttäjä saa välttää pelkonsa ja ongelmansa.
"Tuo heppu on liian hyvä.
Eikö vain? Hän on liian hyvä.
Tuo mulkero on mahtava. Onko hän liian hyvä?
Siistiä. Ei tehdä niin.
Ei heitetä hänelle.
Sieppari, siirry koomisen matkan päähän syöttölaudasta.
Hassun matkan päähän siitä.
Heitän sinulle neljästi. Jos heitän hänelle reilusti,
saatan näkyä hänen ansiostaan tv:ssä, kun teen näin.
'Voi juku'."
Syöttäjää harmittaa.
Hän joutuu katsomaan huonoa suoritustaan. "Voi ei. Ei kai taas."
Huonosta työstä voi seurata ilotulitus.
"Voi juku!
Ihan kahjoa. Pidän ilotulituksesta, mutta en näin.
Tilanne on tärkein."
Syöttäjä. Jos sen työn hoitaa huonosti,
seuraa räjähdys taivaalla.
Toinen sellainen työ on lentokentän turvatarkastus.
"Paska.
Voi itku."
En pidä baseballista noiden syiden takia.
Pidän kyllä kovasti steroideista.
Olen imarreltu, kun urheilijat käyttävät steroideja.
Kiitos, että uhrasitte terveytenne viihdyttääksenne minua lyhyen aikaa.
Kiitos, että otitte aineita loistaaksenne tässä lasten pelissä.
Ihmiset suuttuvat, kun joku urheilija kärähtää.
Ihmiset suuttuvat. Peliin liittyvä väki raivostuu.
Koripallossa. Ei siis The Game, räppäri.
En tiedä hänen kantaansa steroidien suhteen.
"Kävi ilmi, että käytit steroideja vuonna 2008."
Joskus asia paljastuu myöhään.
Olisi jännittävämpää, jos ottelu keskeytyisi sen takia.
"Keskeyttäkää peli heti paikalla!
Hän käyttää aineita! Ettekö usko minua?
Hänen pallinsa ovat kevyet. Se on yksi oire.
Hän käyttää aineita. Peli on ohi."
"Kävi ilmi, että käytit steroideja vuonna 2008."
Joskus on annettava asian olla.
Tiedättekö, mitä tyyppi teki otettuaan steroideja?
Hän löi varmaan kunnareita, loi iloa -
ja sai muukalaiset paiskaamaan kättä ja ystävystymään.
Sammy Sosa käytti steroideja vuosia sitten.
Hän löi kunnareita.
Ketkä katsoivat Sammy Sosaa?
Monet isät ja pojat muistavat sen hetken.
"Hei, isä. Muistatko Sammy Sosan kolme kunnaria yhdessä ottelussa?"
"Muistan sen, poika. Se oli ensimmäinen ottelusi."
"Kiitos siitä hetkestä. Se oli mahtava."
"Oli upeaa jakaa se hetki kanssasi. Olet rakas. Olet ainoa poikani."
"Sinäkin olet rakas, isä."
Steroidit saivat sen aikaan.
Steroidit loivat kauniin muiston isälle ja pojalle.
Jos vastustatte steroideja, vastustatte kai myös perhettä.
PCP ei ole saanut aikaan samaa isälle ja pojalle.
He eivät muistele:
"Isä, muistatko, kun se alaston mies hakkasi meitä?
Se oli kamala yö.
Hänellä oli monia yhdistelmiä ja nopeutta.
Tuntui, että kumpikin nyrkki oli yhtä vahva.
Hän oli peto. Hänellä ei ollut heikkouksia, isäpappa."
Lance Armstrong käytti steroideja. Minä sanon:
"Paskat siitä. Hän ajoi pyörällä. Antaa hänen ottaa aineita.
Älkää häiritkö sitä poikaa ja antakaa hänen pyöräillä aineissa."
Lance Armstrongista tuli miljonääri pyöräilijänä,
joten mielestäni hän on taikuri.
Miten voi tienata pyöräilemällä,
jos ei toimita jollekulle voileipää tai pizzaa?
Antaa sen taikurimaisen ainepojun ajaa pyörällään.
Tietysti hän oli aineissa. Näittekö, miten kauan hänen oli poljettava?
Otan Adderallia voidakseni siivota asuntoni,
eikä silti tule valmista.
Alan keskittyä tarkkaan johonkin seikkaan menneisyydessäni.
Koulun vuosikirjaan.
"Hemmetti. Kaipaan Keniä, Toriania, Blackiä ja Scubaa.
Väittely- ja jalkapallotiimi. Neiti Carterin englannintunnit.
Paska. Lukion brunssiryhmä! Jukolauta!"
Selvä. Hyvää illanjatkoa! Kiitos.
Antakaa vielä kerran aplodit Hannibal Buressille!