Scenerna är filmade i autentisk miljö i samarbete med Amsterdams stad
Mr Frank...
Kraler...
Mr Kraler... och Miep...
- Mina goda vänner. - Vi är så glada att se er.
Vi hörde ingenting.
- Jag är ensam. - Följ med oss hem. Och vila.
- Bo hos oss. - Jag kan inte bo i Amsterdam.
Det här är ert hem.
- Amsterdam är ert hem. - Jag har för många minnen här.
Till och med återseendet av er...
- Förlåt, ni har gjort så mycket. - Och vi skulle göra om det.
- Allt är borta. Hennes bok... - De tog allt utom några papper.
Vi sparade era brev och papper.
Bränn dem, är ni snälla. Bränn alltihop.
Jag lovade att leta upp hennes bok.
Annes dagbok? Den ligger där hon lämnade den.
"9 juli 1942."
1942... Är det möjligt? Det är ju bara tre år sen.
"Kära Dagbok. Vi ska bli vänner, så jag ska berätta allt om mig själv."
"Jag heter Anne Frank och är 13 år. Jag är född i Tyskland."
"Eftersom vi är judar, flyttade vi till Holland när Hitler tog makten."
Det gick bra för oss tills kriget kom och Holland ockuperades.
Då blev det svårt för judar.
Nästan allt var förbjudet. Vi tvingades att bära judeszjärnor.
Jag fick lämna ifrån mig min cykel. Jag fick inte gå i holländsk skola.
Jag kunde inte gå på bio eller åka spårvagn och en massa annat...
Men vi barn lyckades ändå ha roligt.
I morse väckte far mig klockan fem och sa åt mig att klä på mig.
Vi skulle gå underjorden.
Jag tog på mig så mycket det gick. Resväskor kunde väcka misstankar.
Vi skulle ge oss av - försvinna i tomma intet.
Det här är ett stort äventyr.
Tre andra skulle följa med. Far var den ende som hade träffat dem.
- Nåt har hänt. - De har lång väg att gå.
- De har säkert blivit gripna! - Sluta oroa dig.
Vi är här.
Mr van Daan. - Mrs van Daan. - Peter.
Vi gick en omväg för att undvika Gröna polisen.
Min dotter Anne, min fru Edith, Margot...
Det här är vår son Peter.
Låt oss ta av oss lite kläder.
- God morgon. - God morgon, mr Kraler.
Vi hoppades vi skulle hinna ställa i ordning.
Tänk inte på det. Vi har gott om tid att ställa i ordning själva.
Här finns konserver och grönsaker. Jag tar ransoneringskorten sen.
Om de ser våra namn på korten, upptäcker de oss!
Vi tar bort era namn.
Rör aldrig gardinerna.
Ingen får röra gardinerna.
Om nån från gatan skulle titta upp, är vi förlorade.
Vi riskerar även Mieps och mr Kralers liv.
Ni har 13 minuter på er att installera er. Vi bär upp mat varje dag.
Hur ska vi kunna tacka er?
Jag trodde aldrig att en man som mr Frank skulle tvingas gömma sig.
Tack, mr Kraler.
- Anne! - Jag har tre par till på mig.
- Vad menade de med 13 minuter? - Innan arbetarna kommer.
Under arbetstid måste vi vara tysta.
Minsta ljud kan höras på kontoren och i fabriken.
De jobbar från 8.30 till 17.30.
Från 8.00 till 18.00 får vi bara - om nöden så kräver - gå omkring...
i strumplästen. Vi får bara viska...
vi kan inte använda diskhon eller toaletten.
Inget skräp får...
Inget skräp får slängas ut, inte ens ett potatisskal.
Vi bränner upp skräpet på natten.
Så måste vi leva tills det är över om vi ska kunna överleva.
Efter klockan sex kan vi röra oss, prata och skratta, äta och läsa.
Nu går vi till våra rum. Mr och mrs van Daans rum är där uppe.
Jag beklagar att Peter inte får plats där, men han bor här intill oss.
- Var bor jag? - Du och Margot bor där inne.
- Var sover ni och mrs Frank? - Det här rummet är även vårt sovrum.
Nej, ni får ta rummet där uppe.
Jag har planerat det under lång tid. Det blir den bästa lösningen.
Du sov inte på hela natten, Edith. Gå in och vila dig med Margot.
- Hur är det med Anne? - Jag är pigg, jag ska hjälpa far.
Mr Frank?
- Hinner jag ge katten lite vatten? - Du har bara fem minuter på dig.
Han kunde inte vara utan katten.
Jag visste inte att du hade en katt. Jag älskar katter.
- Vad heter den? - Mouschi.
Det är en hankatt, och han gillar inte främlingar.
Är han kastrerad? Du borde kastrera honom så att han inte slåss.
Vilken fin katt.
- Vilken skola går du i? - Judiska läroverket.
- Jag har aldrig sett dig där. - Jag har sett dig... några gånger.
- Varför kom du inte fram? - Vet inte... Jag är en ensamvarg.
Det blir svårt att vara ensamvarg på det här stället.
Vad säger våra vänner när vi inte kommer i dag?
Jag skulle träffa Sanne. Hon är min bästa vän.
Hon är lika smal som jag. De brukar reta oss för det.
Du har tagit bort stjärnan!
De tar dig om du går ut utan din stjärna.
Vem ska gå ut?
- Hjälp till. - Det gör jag ju.
- Vad tänker du göra med den? - Bränna den.
Det skulle jag nog aldrig kunna göra. Jag vet inte varför.
Vi som får lida så mycket för den.
Jag vet. Men det är trots allt Davidsstjärnan.
Annele... klockan är strax åtta.
- Vill du inte vara med oss, Peter? - Nej tack, det blir bra här.
Glöm inte att ta av dig skorna.
Peter... Vi är glada att ha dig här.
Vi ses sen.
Han gick i min skola...
Det känns tryggt att veta att mr Kraler och Miep är där nere.
Jag frågade far vad som skulle hända dem om vi blev upptäckta.
Far sa att de skulle gå samma öde till mötes som vi.
Vi är ovanför en kryddfabrik. Det doftar kryddor i hela huset.
Jag läste ut "Två städer" den där första dan.
"Det jag gör nu är vida, vida bättre än vad jag någonsin gjort i livet."
"Den vila jag går till är vida, vida bättre än nån jag njutit av förut."
"Slut,"
Det var en väldigt sorglig bok.
Det är Miep och Kraler.
Här är lådan ni bad om, mr Frank.
Ni var så tysta. Jag trodde nästan att ni hade gått ut!
Jag sa inte ett ljud på hela dan! Det skulle de veta i skolan.
Var tysta!
- Vad är det här? - Ni behöver inte viska nu.
Vilken fin katt...
Annele... Öppna lådan där, är du snäll.
Jag ska låtsas att det här är ett pensionat. Ett konstigt pensionat.
Mina filmstjärnor! Jag undrade vart de hade tagit vägen.
Och drottning Wilhelmina...
Det finns nåt annat också. Leta lite till.
En dagbok...
Jag har aldrig haft en dagbok, men jag har alltid velat ha en...
- Jag går ner och hämtar en penna. - Nej, Anne!
- Men där är ju tomt nu. - Du får inte gå dit ner.
Det kan vara farligt.
Det blir svårt...
men det finns inga väggar eller lås som kan stänga in dina tankar.
Det kan innebära vissa fördelar för dig att vara här.
Minns du att du sa att du hellre dog än tog på dig galoscher?
Du var ändå tvungen att ta på dem.
Men så länge vi är här, behöver du inte ha på dig galoscher.
Och pianot... Du slipper öva på pianot. Du kommer att få det bra här.
Det känns konstigt att jag ska föra dagbok.
Inte för att jag aldrig haft nån, men varken jag eller nån annan-
- lär intressera sig för en 13-årig skolflickas liv.
Men vad spelar det för roll?
Jag vill skriva, och mer än så...
Jag vill ta fram alla saker som ligger fördolda i mitt hjärta.
Jag borde väl berätta hur det är att gå underjorden-
-men jag vet inte riktigt själv än.
Jag vet bara att det är konstigt att aldrig kunna gå ut-
- att aldrig kunna andas frisk luft, springa eller hoppa...
Onsdag 23 september 1942.
Vi får goda nyheter från kriget. Stalingrad håller ut.
Ryssarnas framryckning fortsätter.
Nu gick den siste arbetaren.
- Jag är först in på toaletten. - Skolan är slut, Margot.
Var är mina skor...?
Har du sett mina skor?
Det här ska du få ångra.
Vänta bara...
Sluta, Peter!
- Vart ska du gå? - Jag ska ge Mouschi mat.
Du borde inte leka så med Peter. Det anstår inte en ung dam.
Du vill bli behandlad som en vuxen, men uppför dig som ett barn.
Jag vill bara ha lite roligt.
Jag vet inte vad det är med den där pojken.
Ge honom lite tid.
Räcker inte två månader? Det är så man kan gråta!
Miep brukar alltid vara så punktlig...
- Kom så dansar vi, Margot. - Jag har inte tid.
Vi glömmer ju hur man dansar. När vi kommer ut har vi glömt alltihop.
- Var är Peter? - Med sin katt, förstås!
Han är väl inte klar med skolarbetet.
Peter!
- Vad är det? - Din mamma vill att du kommer ut!
- Jag matar Mouschi. - Far tycker att du slösar bort tiden.
- Jag har inte sett honom sen lunch! - Jag bara varnar dig.
- Jag kan mata honom. - Du håller dig undan!
Så säger man väl inte till sin lilla flickvän?
Mamma, var snäll och säg inte så.
Titta, han rodnar!
Det gör jag inte alls! Låt mig vara.
Du behöver inte skämmas för att du har en liten flickvän.
- Hon är bara 13 år! - Och du är 16. Det är perfekt.
Jag varnar er, mr Frank. Fortsätter kriget, så blir vi snart släkt.
Jag har inte sett katten sen lunch. Jag ska mata Mouschi...
Min lilla Mouschi. Jag kan inte leva utan min Mouschi.
- Min underbara katt! - Då så, miss Kvack-kvack!
Du kallas för det i skolan eftersom du pratar jämt.
Du är olidlig!
Du är varm, Anne.
Mår du verkligen bra?
Du har väl inte feber? Du vet att vi inte kan ta hit doktorn.
Vi kan bara förebygga sjukdomen. Räck ut tungan.
- Det här är ju löjligt, mamma. - Var inte barnslig nu.
Räck ut tungan.
- Otto... - Du hörde vad mamma sa, Anne.
Du är frisk.
Det enda som fattas Anne är en cykeltur-
- eller ett besök hos hennes vän Sanne de Vries.
Jag önskar att Peter var en flicka. Då hade jag haft nån att prata med.
Av alla pojkar i världen... Varför blev jag inlåst med honom?!
- Kommer det nån? - Är det Miep?
- Underligt... - Hon kanske har skadats.
Hon måste komma nån gång. Jag blir tokig utan cigaretter.
Ditt historieprov var utmärkt, och latinet var bra.
Algebran, då?
Hittills har jag legat före dig, men i dag hann du upp mig.
- Margot får rätta det. - Visst är algebra urtrist?
- Hur gick det för mig? - Lysande, så klart.
Din franskauppsats var utmärkt.
- Får jag prova? - Nej, Annie...
Det går bra. - Men var försiktig, är du snäll.
Min far gav mig kappan året innan han dog.
Han köpte alltid det bästa åt mig.
Hade ni många kavaljerer innan ni gifte er?
- Det är ohövligt att fråga om sånt. - Det gör inget.
Huset var alltid fullt av unga män. När jag var ung...
Inte nu igen!
Håll truten!
En sommar bodde vi i ett stort hus.
Pojkarna...
Pojkarna svärmade som bin i en syltburk.
När jag var 17 år...
På den tiden hade jag snygga ben.
Jag kanske inte är lika söt som då, men jag har fortfarande snygga ben.
- Vad tycker ni, mr Frank? - Det räcker, vi ser dem.
Jag frågade inte dig, jag frågade mr Frank!
Generar jag dig? Jag hoppas att din blivande fru har lika snygga ben.
Pappa oroade sig för alla pojkvänner.
Om nån av dem blev närgången, så skulle jag säga:
"Glöm inte att jag är en dam."
Prata inte så. Hon skriver ju ner allt i sin dagbok!
Är du inte färdig än?
- "Tänkaren..." - Låt honom vara!
Jag är väl ett hopplöst fall!
Du har ingen som hjälper dig så som far hjälper Anne och mig.
Men om jag... Om vi...
Vill du läsa med oss? Ska vi ha samundervisning?
Tack, gärna!
Ni är en ängel! Varför träffade jag inte er före den där?
Det är bäst att vi går in på ditt rum och läser.
Lyssna på mr Frank. Han är mycket beläst.
Klockan är över åtta. De borde ha varit här.
- De kommer. Oroa dig inte. - Det har hänt nåt.
Måste du krypa omkring på golvet?
Din rökning gör dig på dåligt humör.
- Har du redan rökt upp alla? - Jag hade bara ett paket.
Du borde sluta röka.
- Du röker upp alla våra pengar! - Håll truten!
Vad glor du På?
Jag trodde att det bara var barn som grälade.
Vi diskuterar. Jag har aldrig träffat ett så näsvist barn förut!
Drick din mjölk.
- Du behöver ett kok stryk! - "Glöm inte att jag är en dam."
Varför är du inte snäll och tyst som din syster Margot?
Varför måste du utmärka dig? Män gillar inte sånt.
En man vill ha en flicka som lyssnar, och som lagar mat och syr...
Hellre tog jag livet av mig!
Jag ska åka till Paris och studera musik och konst.
Jag ska bli skådespelerska, eller dansös...
Din klumpeduns!
Kappan är förstörd, men det struntar väl du i!
Jag skulle kunna döda dig!
- Du får inte uppföra dig så. - Det var ju en olyckshändelse.
Jag menar att du är näsvis. Du får inte vara näsvis.
De är våra gäster. Margot är inte näsvis mot dem.
- Försök vara som Margot. - Så att de ska få trampa på mig med?
Vad är det med dig? Om jag hade talat så till min mor...
Folk är inte såna nuförtiden. "Ja, mor. Nej, mor. Som du vill, mor."
Jag måste slåss för mig själv.
- Du behöver inte slåss. Margot... - Det är det enda jag hör från dig!
Hon har alltid rätt, och jag har alltid fel. Du är värst av allihop!
Vi kan inte fortsätta så här. Annie flyger på mig, så fort jag säger nåt.
Snart är hon på gott humör igen.
Jag sa åt din far att det aldrig skulle fungera med två familjer...
Hjärtat stannar när jag hör det där.
- Pappa. - Miep är här.
Är det Miep? Då får jag mina cigarretter.
- Jag är ledsen för kappan. - Det gör inget.
Hej!
När mr Kraler kommer, skiner solen.
Dirk fick gå under jorden för att slippa arbetstjänst.
Han ville att ni skulle ha hans radio.
Den välsignade radion är våra ögon och öron mot världen.
Vi lyssnar på den tyska stationen för att höra bra musik.
Och vi lyssnar på BBC för att få hopp.
Fienden är på reträtt. Åttonde armén fortsätter att rycka fram.
- Det är bra. - Vi får se vad nazisterna säger.
Berlin.
Måste vi lyssna?
Nu räcker det.
Det är Kraler.
De är här.
Släpp in oss.
- Vi hade besök i går kväll. - En tjuv.
- Hörde ni honom? - Han var rakt under er.
Vi trodde det var Gröna polisen.
- Ni var väl tysta? - Vi rörde oss inte.
- Vi vågade knappt andas. - Bra, det var nära ögat.
- Han sökte igenom allt. - Han fick inte upp kassaskåpet.
Han letade efter ransoneringskorten från motståndsrörelsen.
Han kommer tillbaka. Gör er av med kassaskåpet.
Jag sätter upp en lapp på dörren. "Tjuvar, kassaskåpet finns inte kvar."
Får jag tala med er?
Vi måste göra oss av med radion. Vi bränner den.
- Hennes dagbok också. - Inte min dagbok.
- Över min döda kropp. - Var är den?
Om de hittar oss, spelar det ju ingen roll.
I vanliga fall brukar jag ha goda nyheter. Det har hänt en sak.
En man sökte upp mig angående en judisk tandläkare.
Han bad mig att hitta ett gömställe, så jag frågar er.
Jag vet att det är mycket begärt, men kan ni ta emot honom?
- Självklart. - Han heter Jan Dussel.
Han får gärna komma, men var ska han bo?
- Maten räcker knappt till oss själva. - Vi får ransonera.
- Han kan ta min säng. - Nej, Peter. Han får ta Margots säng.
Mr Dussel...
Akta huvudet.
- Kom in, mr Dussel. - Det här är mr Frank.
- Låt mig ta era saker. - Nu är ni i goda händer.
Jag måste lämna tillbaka rocken.
- Hur ska jag kunna tacka er? - Mr Kraler och Miep är vår livlina.
Vi är inte så hjältemodiga. Vi tycker bara inte om nazisterna.
"Ingen ska tala om för oss holländare vad vi ska göra med judarna."
Vi kommer tillbaka i morgon och ser till er.
- Välkommen, mr Dussel. - Min fru Edith, mr och mrs van Daan.
Deras son Peter, och mina döttrar Margot och Anne.
Varsågod och sitt.
Tänk att hitta mr Otto Frank här!
Då är ni inte i Schweiz. Nån sa att ni hade flytt till Schweiz.
- Har ni varit här hela tiden? - Ända sen i juli.
Sa mr Kraler till er att vi har ont om mat?
Vi har tre ransoneringskort på sju personer. Med er blir vi åtta.
Ni inser nog inte vad som händer där ute om ni bekymrar er för det.
Varje dag försvinner det hundratals judar här i Amsterdam.
De omringar ett helt kvarter och går från hus till hus.
Barnen kommer hem från skolan och finner att föräldrarna är borta.
Hundratals människor deporteras...
Familjer vi känner - Hallensteins, Wessels...
Man får order om att infinna sig på stationen en viss dag...
Man får ta med det nödvändigaste.
Kommer man inte, blir man hämtad och skickad till ett dödsläger.
- Har det blivit så illa? - Förlåt att jag säger det.
- Känner ni familjen de Vries? - De är borta.
Sanne och jag går i samma klass. Hon är min... bästa vän.
Hon kom hem från skolan en dag. Föräldrarna var borta.
Hon var ensam i två där innan de kom och hämtade henne.
Bona?
Tillsammans med alla andra.
- Vet ni vilka Meyerbergs är? - Vi väntar med Utfrågningen.
Mr Dussel vill nog installera sig. - Visa honom hans rum, Anne.
Förlåt om jag inte uttryckt min tacksamhet.
Det här kom som en chock.
Jag har alltid sett mig själv som holländare. Jag är född här.
Min far och farfar är födda här, och nu efter alla dessa år...
Ursäkta mig.
Det är inte vad mr Kraler säger. Han säger att det blir bättre.
Det Kraler berättar låter bättre.
God natt.
- Säg god natt! - God natt, mamma.
- Har ni barn, mr Dussel? - Nej, jag är inte gift.
- Har ni inga släktingar alls? - Ingen.
Vad hemskt. Ni måste vara väldigt ensam.
Jag har vant mig vid det.
Det skulle jag aldrig kunna vänja mig vid.
- Hade ni inte ens ett husdjur? - Nej, jag är allergisk mot pälsdjur.
- Jag får astma. - Kära nån!
- Peter har en katt. - Här?!
Vi ser den knappt. Han har den på sitt rum.
- Det blir säkert inga problem. - Nej, jag hoppas det.
Jag hoppas att jag inte ska besvära er, mr Dussel.
De flesta retar sig på mig.
Jag går bra ihop med ungdomar.
Mina patienter tar ofta med sig sina barn till mig.
- Så det ska du inte bekymra dig för. - Tack, mr Dussel.
- God natt. Jag är snart tillbaka. - God natt.
Ta det försiktigt.
Sanne...
Rädda mig!
Ni får inte ta mig!
Rädda mig...
Nu är det bra... - Tänd ljuset, mr Dussel.
Du drömde. Det är ingen fara.
Ni måste göra nåt åt flickan. Hon sätter våra liv på spel.
Anne är faktiskt inte en soldat vid fronten!
Gå och lägg er igen, mr Dussel. Hon är snart sig själv igen.
"Gå och lägg er igen..."
Jag går på toaletten. Där är det i alla fall tyst.
Vill du ha lite vatten?
Var det en otäck dröm? Om du berättar om den...
- Jag vill helst inte prata om det. - Försök att sova då.
- Jag sitter här hos dig. - Det behöver du inte.
Men jag vill väldigt gärna vara hos dig.
Jag ser hellre att du låter bli.
God natt...
Klarar du dig? Är det inget du vill ha?
Kan du be pappa att komma?
Ja visst, kära vän.
- Hon frågar efter dig. - Edith...
Gå till henne, hon darrar av rädsla.
Hon vill inte veta av mig. Hon drog sig undan från mig.
Gröna polisen skulle ta mig på samma sätt som de tog Sanne.
Det går över. Flickor i den åldern föredrar alltid sin pappa.
Du gjorde inte så. Du stängde mig inte ute.
- Ska jag läsa för dig? - Nej, sitt bara hos mig en stund.
- Tror du att nån där ute hörde mig? - Nej. Lägg dig ner nu.
Försök att sova.
Jag är en riktig ynkrygg. Jag är så besviken på mig själv.
Så fort det händer nåt springer jag till dig som en barnunge.
Jag älskar dig, pappa. Jag älskar ingen annan än dig.
Det är sant. Jag älskar bara dig. Det har jag vetat länge.
Jag är glad att du säger det, men du ska även älska din mor.
Hon behöver din hjälp... och din kärlek.
Vi har inget gemensamt. Hon förstår mig inte.
När jag försöker tala om livet, frågar hon om jag har förstoppning.
Du har sårat henne djupt. Hon sitter där inne och gråter.
Jag var hemsk mot henne! Vad har det tagit åt mig?
Säg bara inte att det går över. Hjälp mig.
Det är så lite vi föräldrar kan göra för våra barn.
Vi kan bara försöka vara föredömen och visa vägen.
- Resten måste du göra själv. - Jag försöker verkligen.
Varje kväll tänker jag på dumma saker jag gjort under dan.
Som när jag la en blöt mopp i mrs van Daans säng.
Och nu det här med mamma. Jag säger till mig själv: "Det var dumt gjort."
Och jag bestämmer mig för att aldrig göra så igen. Aldrig.
Jag kanske gör nåt värre, men aldrig just det.
Jag har en bättre sida, pappa. Men jag vågar inte visa den.
Jag är rädd att folk ska skratta åt mig.
Därför syns den elaka Anne på utsidan...
och den snälla stannar på insidan.
Jag vill byta plats på dem och låta den snälla Anne vara på utsidan...
och den elaka på insidan...
Det skulle jag vilja.
Det kanske blir så om bara...
Hon sover.
Tordag 29 oktober 1942.
Mr Dussel och jag bråkade rejält i går. Mr Dussel, ja!
Ingenting jag gör passar honom.
När han skällde på mig, tänkte jag att jag en dag ska slå till honom-
-så han flyger i taket!
Varför tror alla vuxna att de kan uppfostra barn?
Särskilt de som inte har barn själva.
Måndag 9 november 1942. Goda nyheter!
De allierade har landstigit i Afrika.
Churchill talade från London.
Det här är inte slutet. Det är inte ens början till slutet.
Men det kanske är slutet på början.
Flyganfallen blir värre. Brittiska plan flyger ständigt mot Tyskland.
Det är outhärdligt!
Vad händer om huset blir träffat? Vi kan ju inte ta oss ut.
Blir huset träffat, är era problem ur världen.
De sköt ner ett engelskt plan!
Peter!
Det slog ner långt härifrån.
Det borde klinga som musik i era öron, mrs van Daan.
Ju fler brittiska plan som kommer, desto fortare tar kriget slut.
Det tar aldrig slut.
Vet ni vad jag skulle vilja ha? En kopp te.
Om ni dricker te nu, får ni inget i morgon bitti.
Jag tar också en kopp.
- Vill ni ha te nu eller i morgon? - I morgon bitti.
- Jag tar det nu. - Takfönstret!
Prisad vare Herren-
- som har bjudit oss att tända Hanukka-ljusen.
Prisad vare Herren-
-som har befriat våra förfäder.
Prisad vare Herren-
- som givit oss liv, styrka, och denna glada högtid. Amen.
Måndag 7 december 1942. Hanukka inföll tidigt i år.
Vi tänder ljuset för att fira de gärningar-
- som de hjältemodiga mackabéerna utförde för 2000 år sedan.
De kämpade mot tyranni och förtryck och återuppbyggde vårt tempel.
Må dessa ljus påminna oss om att söka Herren när vi är i trångmål.
"Jag lyfter mina ögon upp till bergen. Min hjälp kommer från Herren."
"Icke skall han låta din fot vackla, icke slumrar han som bevarar dig!"
"Israels bevarare sover icke."
"Herren bevarar dig, han är ditt skygd på din högra sida."
"Herren skall bevara dig från allt ont, han skall bevara din själ."
"Herren skall bevara din utgång och din ingång från nu och till evig tid."
- Amen. - Får jag be om hattarna?
- Det var mycket vackert. - Det är inte färdigt än!
- Sen blir det sånger och presenter... - Dessvärre inte i år.
- Annars ger man alltid gåvor. - Som på vår Sankt Nikolasdag.
Inte alls! Vad är ni för jude som inte känner till Hanukka?
Först tänds ett ljus, sen det andra, det tredje, tills åtta ljus är tända.
Då är det vackert.
Vi får presenter i åtta dagar som blir finare för varje dag som går.
I år är vår gåva att vi är vid liv.
Nej, jag har faktiskt nåt.
Presenter!
Till Margot.
Läs det högt.
"Du jämt är så behärskad, du aldrig arg kan bli"
"Snäll du är, men om vrede dig tär - skriv av dig här uti"
En ny korsordsbok!
Det är din gamla. Jag suddade ut allt i den, så du kan lösa korsorden igen.
Tack.
- Mrs van Daan. - Jag har ju ingenting till nån.
Det är schampo. Jag blandade tvålrester med min sista Cologne.
Jag hann inte skriva verser till alla.
Mr van Daans present är nåt han verkligen vill ha...
Cigarretter!
Två stycken! Far hittade lite gammal piptobak i fodret på sin rock.
Det var inte illa... Tänd den då, Putti!
Det är tobak, jag lovar!
Det är bara lite ludd i...
Tack, Anne.
Till mamma.
"Här är nåt du får av mig"
"Tio timmar av vad du vill som jag gör för dig"
Undertecknat: Anne Frank.
Tio timmar av vad du än blir tillsagd?
- Ni har inte lust att sälja det? - Aldrig.
Det är den finaste gåva jag fått.
Till far.
Jag skulle inte ha nån present.
Det är en halsduk. Knyt den om halsen.
Jag stickade den i mörkret. Då såg den bättre ut...
Tack, Anne.
Till Mouschi.
Den här är till dig...
från miss Kvack-kvack.
Ska du inte öppna den?
- Vad är det? - En rakhyvel.
Miep skaffade den åt mig. Den är begagnad, men du behöver en nu.
- Varför det? - Se på hans överläpp.
Vill han bli av med det? Stryk på lite mjölk och låt katten slicka bort det.
- Det där var inte roligt! - Han ska redan gå in och raka sig.
Mouschi ska få sin present.
Sist, men inte minst-mr Dussel.
Till mig?!
Öronproppar, så ni slipper höra när jag vrider mig i sängen.
Jag har gjort dem själv. Prova om ni kan höra mig.
- Ska jag sätta dem så här? - Är ni klar?
- Är ni klar?! - De fungerar!
De fastnade!
Tack.
Nu sjunger vi en sång, pappa.
Annele... Vi sjunger inte den i kväll.
Det är en sång om fest och glädje.
- Snälla, jag lovar att inte ropa. - Låt gå, men inte för högt.
Jag har ju sagt att du inte får ta hit katten. Ut!
Har du inget vett i skallen? Ta ut katten!
Här är ingen katt.
Det behöver inte vara katten. Det räcker med katthår på hans kläder.
- Vi ska göra oss av med den. - Äntligen lyssnar ni på mig.
Jag gör det inte för er skull. Katten äter upp vår mat.
Jag ger honom bara småsmulor!
Han blir fetare för varje dag som går. I kväll åker han ut.
Ni kan inte göra så, det är Peters katt. Han älskar sin katt.
Åker han ut, följer jag med.
Ingen av dem ska ut. Tänk på att det är Hanukka!
Sjung, Anne.
Först blåser vi ut ljusen, så vi kan tända dem i morgon igen.
- Men de ska ju brinna ner. - Gud förstår att vi har ont om dem.
Prisad vare Herren som låter oss fira denna glada högtid. Amen.
De har gått. De har inte upptäckt oss.
Det var Gröna polisen. De kallar på förstärkning.
- Det kanske var Gestapo. - Eller en inbrottstjuv.
- Jag går ner. - De kanske är kvar.
Det är lördag i dag. Vi får inte veta nåt förrän på måndag.
Vi kan inte leva i ovisshet i två där till.
Hämta våra pengar. Det sägs att man kan muta dem. Skynda dig!
Vill du bli ivägsläpad till ett koncentrationsläger?
Lugna ner dig!
Kan inte nån gå och hämta far?
Har du inte ställt till det tillräckligt?
Jag lyfter mina ögon upp till bergen.
Min hjälp kommer från Herren.
Han som bevarar Israel sover icke.
Herren bevarar dig. Han är ditt skygd på din högra sida.
"Kom hit."
Det är bäst jag går och kontrollerar.
Herren skall bevara dig för allt ont, han skall bevara din själ...
De tog skrivmaskinen och sprang ut utan att stänga dörren.
Vakten råkade gå förbi.
"En katt!"
Tjuven försvann när han hörde att jag kom.
De har gått. De låste dörren.
De kan lika gärna komma och göra processen kort. Jag kan inte tänka.
Faran är över.
Förstår ni inte att vi är i större fara än nånsin?
På grund av den där klumpedunsen vet nån att vi gömmer oss här!
Skulle tjuven säga att han hört nåt misstänkt vid ett inbrott?
En dag åker tjuven fast och köpslår med Gestapo.
Han säger: "Om ni friger mig, så visar jag er var några judar gömmer sig."
- Han har rätt. - Vi kan inte stanna kvar, mamma.
- Kom, så går vi. - Vart då?
Ja, vart då?
Har ni förlorat all er tillit och allt mod?
För en stund sen trodde vi att de hade upptäckt oss, men vi lever.
Vi är i säkerhet.
Vi tackar dig, Herre, som i din nåd har skonat oss.
Amen.
Annele...
Hur blir det med sången?
Lördag 1 januari 1944.
Ännu ett år har gått, och vi är fortfarande kvar i vårt gömställe.
Vi har varit här i ett år, fem månader och tjugofem dagar.
En familjemedlem har lämnat oss.
Mouschi rymde.
Vi är alla lite magrare. Van Daans "diskussioner" är ännu hetsigare.
Mor förstår sig fortfarande inte på mig, och jag förstår inte henne.
Men en stor förändring har skett. En förändring inombords.
Jag läste nånstans att en flicka i min ålder är osäker på sig själv.
Hon blir inåtvänd och tänker på de under som försiggår i hennes kropp.
Det som sker med mig är så underbart.
Inte bara det som syns, utan även det som försiggår där inne.
Varje gång det hänt, känns det som om jag har en ljuv hemlighet.
Jag längtar till när jag på nytt ska få känna det där inne i mig.
Annele och Peter!
Vilken överraskning! Mr Kraler och Miep är här.
Ni borde inte ha kommit, ni är ju lediga i dag.
Säg inte så. Det är underbart att se dem.
Gott nytt år, mr Dussel.
Mår du bättre nu, Margot?
Vi har proppat i henne mediciner så att hon inte ska hosta.
Titta vad Miep hade med sig... En tårta!
Tårta... Jag hämtar tallrikar.
Tack, Miep! Du måste ha använt flera veckoransoner socker.
- Vad fin den är! - Jag har inte sett en tårta på länge!
Inte sen den du gav oss förra året som det stod "Fred 1943" på.
"Fred 1944."
Nån gång måste det bli fred.
Varsågod, älskling.
- Hur många är vi? - Jag ska inte ha.
Bra, då är vi... sju stycken.
- Vi är åtta som vanligt. - Jag trodde inte Margot ville ha.
- En tårtbit kan aldrig skada. - Jag vill inte att hon ska få hosta.
- Låt mrs Frank skära upp tårtan. - Varför det?
- Hon delar mer rättvist. - Vad menar ni med det?
Brukar jag inte dela allt i lika stora bitar?
Gör jag inte det?
- Gör jag inte det?! - Jo.
Alla får lika mycket... utom mr van Daan som får lite mer.
Det är lögn!
Du ser, Miep, vad en liten tårtbit kan ställa till med.
Varsågod, mrs Frank.
- Är det säkert att ni inte vill ha? - Helt säkert.
- Miep? - Nej tack.
Skär upp tårtan nu.
Mouschi kanske har sprungit hem till oss. Kan ni gå dit och titta?
Han har varit borta i en vecka...
Inser du inte att nån har fått sig ett skrovmål på den där katten?
Jäüegod.
Jag ska gå på fest i kväll.
Så roligt! Lägg på minnet vad alla har på sig och vad ni får att äta.
Du ska få en full redogörelse. Adjö, allihop.
Ett ögonblick, jag vill be er om en tjänst.
Vart ska du gå, Putti?
Nej, inte pälsen!
Pappa vill sälja hennes päls. Hon älskar den där pälsen.
Jag fick pälsen av pappa! Nej!
Hur kan man bekymra sig om en päls i dessa tider?
Det har ni inte med att göra! Säger ni ett ord till...
Vi... diskuterade bara om det var klokt att sälja pälsen.
Det är själviskt att behålla den när det finns bättre behövande.
Kan ni sälja den åt oss? Den är värd en del.
Köp cigarretter åt mig. Vilka som helst, så många det går.
Det är svårt att få tag i dem, men jag ska försöka.
Får jag tala med er, mr Frank?
- Vad är det som har hänt? - Det är lika bra att alla får veta.
- Barnen... - De skulle inbilla sig det värsta.
Det är en man på lagret som heter Karl.
Han kom till kontoret och frågade om jag hade hört nåt från er.
Jag sa att ni hade flytt till Schweiz. Han trodde att jag visste nåt mer.
Jag tänkte inte mer på saken-
- men i går, när vi var på väg ut från lagret-
- och jag skulle gå in på kontoret, vände jag mig om.
Han stod och stirrade på bokhyllan. "Fanns det inte en dörr här?", sa han.
"En dörr som ledde upp till vinden?"
- Sen bad han om löneförhöjning. - Utpressning.
- Det är bara början. - Vet ni vad jag tror?
Det är han som är tjuven. Det är därför han vet att vi är här.
- Vad sa ni till honom? - Jag sa att jag skulle tänka på saken.
Vad ska jag göra? Ge honom pengar, eller avskeda honom?
Ge honom pengarna och håll honom under uppsikt!
Begär han så mycket? Vad är lönen nuförtiden?
Jag vet faktiskt inte om han vet eller inte.
Ge honom hälften av vad han begär.
Om det är utpressning, måste vi betala vad han än begär!
Det beslutar vi när den dan kommer.
Jag kanske bara inbillar mig. Nuförtiden misstänker man alla.
Varför ringer telefonen på en helgdag?
Det är min fru. Jag bad henne ringa när hon varit i kyrkan.
- Gott nytt år. - Adjö, mr Kraler.
- Jag erbjuder honom hälften. - Tack, mr Kraler.
Det är er sons fel. Hans och den där förbaskade kattens fel!
Det är bara en tidsfråga.
Ibland önskar jag att slutet skulle komma, vad det nu än innebär.
Då slapp vi leva i ovisshet.
Du borde skämmas att prata på det viset!
Tänk, vilken tur vi har haft.
Tänk på alla som dör i kriget varje dag.
Tänk på alla i koncentrationslägren.
Varför ska man tänka på eländet när man redan känner sig eländig?
Margot, Peter och jag är unga. Ni vuxna har redan haft er chans.
Börjar vi tänka på allt elände i världen, är vi förlorade.
Vi försöker att inte förlora hoppet i en värld som slås i spillror!
Det är inte vi som har ställt till det. Vi fanns inte när det började.
Låt inte det gå ut över oss!
Det låter som om det är vårt fel att det är krig. Är det vårt fel?
Du glömde den här.
Du satte dem på plats. Själv kan jag inte tänka när jag är arg.
Jag säger för mycket. Jag sårar andra.
Jag tycker att du är bra.
Tack, Peter.
När Dussel sa att nån hade ätit upp Mouschi... Jag ville slå till honom.
Det gjorde jag i skolan, men här går jag bara in på mitt rum.
Var glad att du har ett eget rum. "Hans nåd" är alltid i mitt.
När de hackar på mig, måste jag stå kvar och ta emot det.
Jag blir så arg.
De har redan sina åsikter klara... om allt.
Vi försöker fortfarande forma våra.
De problem vi ställs inför är inte vanliga i vår ålder.
Precis när man tror att man löst dem, händer det nåt...
och man måste börja på ny kula igen.
- Din far är en fin människa. - Ja, det är han.
Han är den ende som tror mig om nåt.
Visst är det konstigt med oss två?
Vi har bott här så länge, men det är först nu som vi pratar med varandra.
Det hjälper att ha nån att prata med. Man får lätta på trycket.
När du känner att du vill lätta på trycket, är du välkommen in till mig.
- Jag kan bli så arg så jag kokar. - Det gör inget.
Menar du det?
Annars hade jag inte sagt det.
God natt.
- Får jag komma in? - Nej, jag är inte klädd än.
Margot...
- Är jag hemskt ful? - Gör dig inte till.
Det är klart att du inte är. Du har vackra ögon, du är livlig...
Får jag komma in?
- Mr Dussel vill komma in. - Han ockuperar rummet hela dan.
Du ska väl inte gå in till Peter igen?
Jo, det hade jag tänkt.
- Är du inte rädd att du stör? - Lite intuition har jag faktiskt.
Då ber jag dig att inte stänga dörren efter dig.
- Du låter precis som mrs van Daan. - Jag menar inte att ni gör orätt.
- Men du utsätter dig för deras kritik. - Jag ska gå till Peters rum.
Petronella van Daan ska inte få förstöra vår vänskap.
Hon är strax klar.
På min tid gick pojkarna på besök...
- På Peters rum kan de prata ostört. - Prata? Så hette det inte på min tid.
Jag är ledsen att du hamnar utanför, Margot.
- Jag får samvetskval för din skull. - Varför det?
När jag går till Peters rum... känns det som om jag sårar dig.
Själv hade jag blivit vansinnigt svartsjuk.
Jag är lite svartsjuk, men inte på dig och Peter.
Jag är bara ledsen för att jag inte har nån jag kan prata med.
Du har funnit ett sällskap som du ska glädjas åt.
Jag känner bara att även jag har rätt att dela mina känslor med nån.
Jag är övertygad om att Peter aldrig kan bli den pojken för mig.
Du kanske inte ska vara svartsjuk. Jag kanske bara har ersatt katten.
- Kan jag få komma in i mitt rum? - Ett litet ögonblick, bara.
Nu går jagu-
genom skottlinjen.
Tack så hemskt mycket...
Titta på henne!
Vad ska man med en son till som man aldrig träffar?
Ett ögonblick, Peter.
Jag skulle vilja tala med min son.
Sitt inte uppe för länge i kväll. Pojkar behöver sin sömn.
Anne stannar inte länge, hon ska lägga sig klockan nio.
- Får jag gå nu? - Lyssna på kyrkklockan.
De är helt hopplösa. De behandlar oss som barnungar.
Strunta i det, det gör jag.
Man kan väl inte klandra dem. De tänker på när de var unga.
De förstår inte hur mycket längre vi har kommit i vår utveckling.
Jag vet redan vad jag vill ägna mig åt.
Jag vill bli journalist eller nåt liknande. Jag älskar att skriva.
Vad vill du göra?
Jag vill ta mig till England och hjälpa de fria holländska styrkorna.
Peter, det gör du väl inte? Du skulle inte klara dig.
Jo då.
Bara några få av de hundratals som försöker klarar sig.
Jag vet. Men jag vill slå tillbaka.
Jag klarar inte att bara sitta här.
Du tycker väl om Margot? Det har du gjort från första början.
Du tyckte bättre om henne än om mig.
- Det vet jag inte... - Så känner alla.
Margot är så god. Hon är klipsk och vacker... Det är inte jag.
- Det håller jag inte med om. - Jag vet att jag inte är det.
Jag är ingen skönhet. Det har jag aldrig varit, och kommer inte att bli.
Det håller jag inte alls med om. Jag tycker att du är söt.
- Det är inte sant. - Och en sak till...
Du har förändrats... sen vi sågs första gången.
Då tyckte jag att du var väldigt bråkig.
Vad tycker du nu? På vilket sätt har jag förändrats?
Du är lugnare.
- Jag är glad att du inte avskyr mig. - Det har jag aldrig sagt.
När du slipper ut härifrån kommer du att glömma mig.
Var inte dum.
När du träffar dina vänner kommer du att säga:
"Vad såg jag hos den där miss Kvack-kvack?"
- Jag har inga vänner. - Det är klart du har. Alla har vänner.
Inte jag. Jag vill inte ha några. Jag klarar mig bra utan vänner.
Betyder det att du klarar dig utan mig också?
Jag betraktar mig som din vän.
Nej. Om alla var som du, skulle det vara annorlunda.
Peter...
Har du nånsin kysst en flicka?
Ja... En gång.
Var hon vacker... flickan du kysste?
Jag vet inte, jag hade ögonbindel. Det var en lek på en fest.
- Det räknas väl förmodligen inte. - Nej, jag räknar det inte.
Jag har blivit kysst två gånger.
En främmande man kysste mig på kinden när jag hade ramlat på isen.
Jag grät.
Den andre var en vän till far som kysste mig på handen.
Det räknas väl inte heller?
Nej-
Margot skulle aldrig kyssa en man om hon inte var förlovad med honom.
Mamma rörde inte vid en man innan hon träffade pappa.
Men jag vet inte...
Allt är så annorlunda nu.
Vad tycker du?
Tycker du att flickor som inte är förlovade ska kyssas?
Det är svårt att veta vad man ska göra...
när hela världen rasar samman omkring oss.
Och man vet inte vad som kan hända i morgon.
Vad tycker du?
Jag antar att det beror på flickan.
Med vissa - det spelar ingen roll vad de gör, så är det fel.
Men med andra... behöver det inte nödvändigtvis vara fel.
Jag har alltid trott att när två människor...
Jag måste nog gå nu.
Ja...
God natt.
Du låter dem väl inte hindra dig från att komma hit?
Jag kanske tar med mig min dagbok. Det är så mycket jag vill prata om.
Jag har skrivit mycket om dig.
En del av det vill jag inte visa. Jag trodde inte mycket om dig...
på samma sätt som du tänkte om mig.
Ändrade du uppfattning om mig...
på samma sätt som jag ändrade uppfattning om dig?
Du ska få se.
God natt, Annele.
God natt, min ängel.
Invasionsstämningen där ute stiger med varje dag som går.
Folk talar bara om befrielsen.
Måtte den komma snart. Vi har fått dåliga nyheter.
De har gripit vänner till Miep.
Mr Kraler ligger på sjukhus. De tror att han har magsår.
Jag är rädd att vi är hans magsår.
Miep tar själv hand om firman, och om oss.
Vi har det bra, med tanke på vad som händer där ute.
Det är vår i luften.
Det känns i både kropp och själ. Jag känner mig så förvirrad.
Jag längtar... längtar så efter allt.
Otto!
Han stjäl vår mat! Mr van Daan stjäl mat!
- Han tog brödet! - Eländiga tjuv! Värdelösa människa!
Släpp honom, mr Dussel. - Hjälp mig, Peter!
- Vad är det, Putti? - Han stal brödet!
Och vi som hela tiden trodde att det var råttorna.
- Hur kunde ni? - Jag är hungrig.
Det är vi allihop. Barnen blir bara magrare och magrare!
Er son kvider av hunger i sömnen!
Och ni stjäl mat som barnen borde ha!
Han behöver mer mat än vi andra. Han är storvuxen.
Ni är ännu värre!
Ni som mor låter er son svälta till förmån för den där...!
Jag har allt sett hur ni sparar de bästa bitarna åt honom.
Jag har vaktat min tunga, men inte efter det här!
- Jag vill att han ska ut härifrån! - Edith...!
Ut härifrån?
- Vad menar ni? - Ta era saker och försvinn!
Du menar inte vad du säger. I två långa år har vi bott här.
Vi har klarat att leva tillsammans. Ska vi nu kasta bort allt det?
Mr van Daan... Det kommer inte att hända igen, eller hur?
En gång tjuv, alltid tjuv. - Försvinn härifrån!
- Du får inte slänga ut Peter. - Peter får gärna stanna.
Jag måste gå. Han är min far.
Han är ingen far!
Det skulle inte kännas rätt. Jag kan inte stanna.
Nej, Peter.
Mrs Frank, tänker ni slänga ut oss på gatan?
- Ni får hitta ett annat gömställe. - Hur skulle vi kunna göra det?
Mr Frank...
Ni sa till Putti att ni aldrig skulle glömma vad han gjort för er.
- Ni kunde aldrig återgälda det, sa ni. - Han står inte i skuld till er!
- Det här är inte likt dig, Edith. - Jag borde sagt ifrån för länge sen.
- Vissa kan man inte vara snäll emot. - Maten hade räckt om inte ni kommit!
Snälla mrs van Daan!
Nazisterna behöver inte ta kål på oss, det klarar vi bra själva.
- Kör inte ut dem. Det är redan ljust. - De blir gripna.
- De behöver inte ge sig av nu. - Mrs Frank, mr Frank, Margot...
Har vi sjunkit så djupt att vi ska slåss om maten?
Anna, mrs van Daan, mr van Daan...
- Ser ni vad han gör? - "Fler nyheter om invasionen följer."
"Landstigningen började i morse på Normandies kust."
Dagen D är här! Under natten och morgonen har en stor styrka...
- Peter, och jag själv... - Ni tarju alla stora själv.
- Titta på den här! Och den här! - Det är mr van Daans!
Sluta räkna potatisarna!
Det är Miep. Förskona henne från det här, mr Dussel.
Invasionen har börjat!
Har ni hört den underbara nyheten?!
Har ni hört? De har landstigit på franska kusten i Normandie!
- Engelsmän, amerikaner... - Holländare, fransmän, norrmän, alla!
Dagen D är här!
Det är Kraler!
Jag rusade hit från sjukhuset för att fira med mina vänner!
Vi får skynda oss innan arbetarna kommer. Jag kommer upp senare.
- Vad är det, Putti? - Jag skäms så fruktansvärt!
- Lugna dig, Putti. - Hörde ni inte, mr van Daan?
Vi kommer att bli befriade. Nu ska vi fira.
Hur kunde jag stjäla bröd från barnen?!
- Alla har gjort saker man skäms för. - Se bara hur jag behandlade mamma.
- Jag var hemsk mot dig. - Ingen är så hemsk som jag!
Sluta! Nu ska vi vara glada.
När jag tänker på allt det fruktansvärda jag sa...
- Ni hade rätt. - Hur kunde jag tala så till er?!
Ni är våra vänner och gäster!
Sluta, ni förstör ju hela invasionen!
Allsmäktige Gud, våra söner, nationens stolthet-
- har i dag tagit sig an en mäktig uppgift.
Fatta mod! Ur den djupaste bedrövelse och uppoffring-
- kommer mänskligheten på nytt att resa sig.
Vi är mycket gladare till sinnet nu. Invasionen tycks gå utmärkt.
Det bästa är att jag har en känsla av att vänner är på väg.
Vår kära drottning har talat. Ord som: "snart" och "snabb befrielse
Vem vet? Jag kanske är tillbaka i skolan till hösten.
Onsdag 2 juli 1944.
Invasionen verkar ha avstannat.
Mr Kraler är tillbaka på sjukhuset. Han måste opereras.
Dagen D blev för mycket för honom.
Skratta lagom. Lagerarbetaren vet ingenting, säger Miep.
Vi som betalar honom så mycket pengar...
Vår käre grönsakshandlare är på väg till koncentrationslägret.
Han greps för att han hade gömt två judar.
De har gripit vår grönsakshandlare mr Hauk.
Och Gestapo har hittat vår stulna skrivmaskin.
De kommer att spåra den hit och hitta oss!
Ni ska få se!
Alla är deprimerade. Inte ens far kan liva upp dem.
Jag har ofta varit nedslagen själv, men aldrig förtvivlad.
Jag avreagerar mig genom att skriva.
Kommer jag nånsin att kunna skriva bra?
Det vill jag så gärna. Jag vill leva vidare efter min död.
- Det ringer igen. Hör ni, mr Frank? - Ja, jag hör.
Det är tredje gången.
Tredje gången i tät följd.
Det är en signal. Jag tror att Miep försöker kontakta oss.
Hon kan inte komma hit, och nu försöker hon varna oss.
- Det är lönlöst. - Det är nåt på gång, mr Frank.
Miep har inte varit här på tre där.
Och i dag har ingen kommit till jobbet. Hela huset är tyst.
Det kanske är söndag. Vi kan ha tappat räkningen på dagarna.
Vad är det för dag i dag?
Jag tappar inte räkningen. Jag vet precis vad det är för dag.
Det är fredagen den fjärde augusti - och inte en människa är på jobbet!
Mr Kraler är död, det är den enda förklaringen.
Miep försöker varna oss!
- Hon skulle aldrig ringa. - Jag ber er att svara, mr Frank!
Lyft bara på luren och hör om det är Miep.
- Svara, för Guds skull! - Nej, har jag sagt.
Jag gör inget som röjer att vi är här.
- Mr Frank har rätt. - Ingen har bett om din åsikt.
Om vi väntar tyst och stilla, så tror jag att hjälp är på väg.
Mr Dussel!
Det är för sent.
Då väntar vi här... tills vi dör.
- Jag tar livet av mig. - Sluta, för Guds skull.
Du vill att jag ska dö.
Vems fel är det att vi är här och inte i Amerika?
Men, nej! Du kunde inte lämna dina dyrbara saker.
- Dina möbler! - Visst. Skyll på mig, bara!
Dina hattar, dina skor, ditt porslin!
Jag hade dem för din skull!
Titta, Peter. Titta på himlen.
Är inte molnen vackra?
Vilken underbar dag det är.
Vet du vad jag gör när jag inte står ut en minut till?
Jag tänker mig ut.
Jag tänker att jag går i parken...
där krokusar, narcisser och violer växer i backarna.
Vet du vad som är det bästa med att tänka sig ut?
Man kan få precis som man vill.
Man kan få rosor, violer och tulpaner att blomma samtidigt.
Är inte det fantastiskt?
Förr tog jag allt det där för givet...
men här inne har jag blivit alldeles tokig i naturen.
Jag har bara blivit tokig.
Om det inte händer nåt snart... Om vi inte kommer härifrån...
Jag står inte ut mycket längre till.
- Jag önskar att du hade en religion. - Nej tack. Inte jag!
Jag menar inte att du måste tro på himmel och helvete och skärselden.
Jag menar bara en religion. Det kvittar vad det är...
bara du tror på nåt.
När jag tänker på allt där ute - träden och blommorna...
fiskmåsarna...
När jag tänker på min käre Peter...
Och den godhet vi mött i mr Kraler, Miep, grönsakshandlaren...
De riskerar sina liv för oss varje dag.
När jag tänker på det, är jag inte längre rädd.
- Jag finner mig själv... och Gud... - Det låter bra, men...
När jag börjar tänka, blir jag bara arg.
Se på oss.
Vi har hållit oss gömda här i två år... Vi är fångade som...
Vi bara väntar på att de ska komma och hämta oss.
Vi är inte de enda människorna i historien som har fått lida.
Olika raser har varit utsatta.
Det känns inte bättre för det.
Jag vet att det är svårt att tro när människor gör så fruktansvärda...
Men vet du vad jag tänker ibland?
Världen kanske är inne i en besvärlig period. Mor och jag var det.
Det går över... Kanske dröjer det flera hundra år, men en dag...
Jag tror fortfarande, trots det som har hänt...
att människor är goda innerst inne.
Jag vill se resultat nu - inte om tusen år.
Men Peter, om du ser det som en del av en stor helhet...
så utgör vi bara en liten del av livet.
Vi låter precis som två dumma vuxna!
Titta på himlen. Är den inte vacker?
En dag, när vi kommer ut igen, ska jag...
I två år har vi levt i fruktan. Nu kan vi börja hoppas.
Vår vistelse här är över.
Vi ska samla ihop våra saker.
Vi får ta med oss en väska och ett ombyte kläder. Inget mer.
Så, kära Dagbok...
Det betyder att jag måste lämna kvar dig.
Adjö på ett tag. PS. Snälla någon...
Om du hittar den här dagboken, så ta hand om den.
För en dag hoppas jag att...
Sen står det inget mer.
Jag var på landet och skaffade mat. När jag kom tillbaka var polisen här.
Vi fick veta hur de visste att ni var här. Det var tjuven som angav er.
Underligt... Vi var så hoppfulla i lägret här i Holland dit de förde oss.
Engelsmän och amerikaner ryckte fram genom Frankrike.
Vi var övertygade om att de skulle hinna fram till oss och...
Men... I september transporterades vi till Polen.
Män till ett läger, kvinnor till ett annat.
Därifrån skickades de till Belsen. Jag blev kvar i Auschwitz.
I januari blev vi befriade, de få av oss som var i livet.
Men kriget var inte slut än.
Det tog lång tid att ta sig hem.
Varje gång tåget stannade klev alla av.
Man gick från grupp till grupp: "Var var ni?"
"I Belsen? I Buchenwald? I Mauthausen?"
"Kan ni ha känt min hustru? Min make? Min son? Min dotter?"
Det var så jag fick veta att min hustru var död.
Margot... paret van Daan... Peter... Dussler...
Men...
Anne... Jag hade inte förlorat hoppet.
Jag var i Rotterdam igår.
Jag träffade en kvinna där. Hon hade varit i Belsen med Anne.
Nu vet jag-
Trots allt, så tror jag fortfarande att människor är goda innerst inne.
Det är mer än jag förmår.