Perustuu kirjaan Anne Frank - nuoren tytön päiväkirja
Kuvaukset talossa, jossa Anne Frank piileskeli-
-mahdollisti Amsterdamin kaupunki.
Herra Frank.
Kraler...
Herra Kraler ja Miep.
-Rakkaat ystäväni. -Tuntuu niin hyvältä nähdä teitä.
-Emme kuulleet teistä mitään. -Olen yksin.
Tulkaa luoksemme lepäämään.
-Teidän pitää tulla luoksemme. -En voi jäädä Amsterdamiin.
Herra Frank, tämä on kotinne. Amsterdam on kotinne.
Kaikkialla on tuskallisia muistoja.
Jopa teidän ja herra Kralerin näkeminen satuttaa.
-En saisi puhua näin, sillä autoitte. -Tekisimme sen uudelleen.
-Kaikki on poissa, se kirjakin. -Kaikki vietiin paitsi papereita.
Onnistuimme pelastamaan kirjeitänne ja papereitanne.
Polttakaa kaikki, olkaa niin ystävälliset.
-Lupasin hakea tytön kirjan. -Annen päiväkirjanko?
Se on yhä siellä, minne hän sen jätti.
"Heinäkuun 9. päivä 1942."
1942? Onko se mahdollista, että siitä on vain kolme vuotta?
"Rakas päiväkirja. Koska olemme ystäviä, kerron kaiken itsestäni."
"Nimeni on Anne Frank, ja olen 13-vuotias."
"Synnyin Saksassa, mutta koska olemme juutalaisia"-
-"muutimme Hollantiin, kun Hitler tuli valtaan."
"Kaikki oli hyvin ennen sotaa ja saksalaisten miehitystä."
"Juutalaisilla oli vaikeaa."
Emme saaneet tehdä mitään.
Meidän piti pitää keltaista tähteä. En saanut pitää pyörääni.
En saanut käydä hollantilaista koulua enkä matkustaa autossa.
Raitiovaunullakaan ei saanut ajaa, eikä tehdä paljon muutakaan.
Me lapset onnistuimme kuitenkin pitämään hauskaa.
Aamulla isä herätti minut viideltä ja käski minun pukeutua nopeasti.
Me katoaisimme maan alle.
Kaikki vaatteet piti pukea päälle. Matkalaukku olisi ollut epäilyttävä.
Me häviäisimme, katoaisimme tietymättömiin.
Elämäni on suurta seikkailua.
Kanssamme tulee kolme meille vierasta ihmistä, jotka isä tuntee.
-Jotain on tapahtunut. -He saivat kävellä viisi kilometriä.
-Heidät on varmasti pidätetty. -Lopeta jo!
-Äiti ja isä... -Nyt he tulivat.
-Herra van Daan, hyvää päivää. -Päivää, herra Frank.
Näimme liikaa poliiseja, joten tulimme kiertotietä.
Tässä ovat tyttäreni Anne, vaimoni Edith ja Margot.
-Herra ja rouva van Daan. -Tämä on poikamme Peter.
Nyt meidän pitää vähentää vaatetustamme.
-Huomenta. -Huomenta, herra Kraler.
Kaikki ovatkin jo täällä.
-Yritimme ehtiä järjestää kaiken. -Nythän meillä riittää aikaa.
Tässä on voileipiä. Säilykkeitä, papuja ja perunoita on täällä.
-Ruokakortit tuon myöhemmin. -Sittenhän meidät löydetään.
Älkää olko huolissanne. Ne ovat meidän nimissämme.
-lsä, tuo on Westertorenin kello. -Anne, et saa!
Älä koske verhoihin. Kukaan ei saa koskea niihin, ei päivin eikä öin.
Jos joku näkee meidät kadulta, olemme hukassa.
Silloin myös Miepin ja herra Kralerin henki on vaarassa.
Asettukaa taloksi pikaisesti. Tuomme joka päivä ruokaa ja uutisia.
Lähdetään, Miep.
-Näkemiin, herra Kraler. -Miten voimme kiittää teitä kyllin?
En uskonut näkeväni päivää, jolloin herra Frankin pitää hävitä maan alle.
En voi uskoa sitä.
-Kiitos, herra Kraler. -Näkemiin, Miep.
-No mutta, Anne. -Minulla on kolmet päälläni.
-Miksi meidän pitää kiirehtiä? -Työntekijät tulevat kohta.
Kun työntekijät ovat talossa, meidän pitää olla aivan hiljaa.
Joka ääni kuuluu alakertaan: toimistoon ja muihin tiloihin.
Työaika on puoli yhdeksästä puoli kuuteen.
Tuona aikana liikumme niin vähän kuin on mahdollista-
-ja silloinkin vain sukkasillamme.
Puhumme vain kuiskaamalla. Emme saa laskea vettä tai käydä wc:ssä.
Putket kulkevat työpajan läpi. Missään tapauksessa emme voi...
Yksikään roska, edes perunankuori, ei saa paljastaa meitä.
Poltamme jätteet yöllä. Näin meidän pitää elää sodan loppuun asti.
Sodan loppuun asti...
Kuuden jälkeen voimme taas jutella, nauraa, syödä-
-lukea ja pelata aivan kuin kotonakin.
Nyt on kai paras järjestää huoneemme ennen kahdeksaa.
Te ja miehenne nukutte yläkerrassa. Peterille siellä ei ole tilaa.
-Entä minä? -Sinä ja Margot olette tuolla.
Anteeksi, herra Frank, mutta missä te nukutte?
-Me nukumme tässä huoneessa. -Ei, ottakaa te tämä.
Näin on paras. Olen miettinyt tätä viikkoja.
Tämä on ainoa järkevä tapa.
Sinun pitää levätä, Edith. Et nukkunut silmällistäkään viime yönä.
-Käy tyttöjen huoneeseen. -Entä Anne?
Minulla ei ole hätää. Autan isää.
Tännepäin, rouva van Daan.
Tulkaa tänne ylös vain.
Herra Frank!
-Ehdinkö hakea vettä kissalleni? -Onko sinulla kissa?
-Aikaa on vain viisi minuuttia. -Poika ei osaa elää ilman kissaansa.
En tiennytkään, että sinulla on kissa. Mikä sen nimi on?
-Mouschi. -Onko se tyttö vai poika?
-Kollini ei pidä vieraista. -Sitten meidän pitää tutustua.
-Onko se leikattu? -Ei.
Sitten sen pitelemisessä on tekemistä.
-Onpa kaunis kissa. -Mitä koulua sinä käyt?
-Juutalaista oppikoulua. -Sitä Margot ja minäkin käymme.
-Tiedän. -En ole koskaan nähnyt sinua siellä.
-Minä näin sinua...joskus. -Niinkö?
-Mikset tullut tervehtimään? -Olen sellainen yksinäinen susi.
Täällä et voi olla sellainen.
Ihmettelevätköhän muut, missä olemme? Minun piti tavata Sanne.
-Tunnetko Sanne de Vriesin? -En.
Hän on paras ystäväni.
Me aina lallattelemme sitä, millaisia laiheliineja me olemme.
-Otitko tähden irti takistasi? -Otin.
-Sinut pidätetään kadulla heti. -Ei täältä kukaan mene ulos.
-Auta nyt. -Minähän autan.
-Mitä aiot tehdä sille? -Poltan kai.
Minä en voisi polttaa omaani.
-En kyllä tiedä miksi. -Mikset voisi?
-Meitä vain potkitaan sen takia. -Tiedän.
Mutta se on silti Daavidin tähti.
Kello on melkein kahdeksan, Annele.
-Tule istumaan kanssamme, Peter. -Täällä on ihan hyvä olla.
Älä unohda ottaa kenkiä jalastasi.
Peter, on mukavaa, että olet täällä kanssamme.
Niin, herra Frank.
Nähdään taas.
Tiesitkö, että hän kävi samaa koulua kuin me?
Onneksi herra Kralerja hänen sihteerinsä ovat alapuolellamme.
Kutsumme heitä suojelijoiksemme.
Kysyin isältä, miten heidän kävisi, jos joku löytäisi meidät.
lsä sanoi, että he kärsisivät saman kohtalon kuin mekin.
Asumme vanhan maustetehtaan yläpuolella. Tuoksu leijuu talossa.
Ensimmäisenä päivänä luin Dickensin Kaksi kaupunkia.
"Mitä nyt teen on monin verroin parempaa kuin olen tehnyt."
"Lepo, johon nyt käyn, on monin verroin suloisempaa"-
-"kuin milloinkaan olen kokenut." Loppu.
Se oli surullisin koskaan lukemani kirja.
Täällä olemme me, Miep ja Kraler.
-Tässä on pyytämänne laatikko. -Kiitos.
Täällä oli niin hiljaista, että luulin, että menitte kävelylle.
Minäkään en sanonut sanaakaan enkä liikkunut koko päivänä.
Tietäisivätpä sen koulussa.
-Mouschi! -Peter!
Annele ja Margot, olkaa hiljaa!
Enää ei tarvitse kuiskata.
-Siinähän sinä olet. -Se on niin kaunis kissa.
-Kiitos. -Eipä kestä.
Annele, avaisitko tuon laatikon?
Leikin, että asumme täysihoitolassa, hyvin oudossa täysihoitolassa.
Isä! Tässä ovat elokuvatähteni. Ihmettelinkin, mihin ne jäivät.
Ja kuningatar Vilhelmina. Onpa ihanaa.
On siellä muutakin. Tutki vielä syvemmältä.
Se on päiväkirja.
Minulla ei ole ikinä ollut päiväkirjaa, vaikka olen halunnut.
-Kiitos. Haen alakerrasta kynän. -Et saa mennä, Anne.
-Eihän siellä ole ketään. -Et saa ikinä mennä tuosta ovesta.
Olen pahoillani, mutta se ei ole turvallista.
-Ymmärrän. -Tiedän, että se on vaikeaa.
Muista, että kukaan ei voi ikinä lukita ajatuksiasi.
Näin meidän kesken, täällä olemisesta on sinulle hyötyäkin.
Muistatko, kun riitelit äidin kanssa kalosseista? Et halunnut pitää niitä.
Lopulta sinun oli pakko panna ne jalkaasi.
Niin kauan kun asumme täällä, et tarvitse kalosseja. Eikö olekin hyvä?
Eikä sinun tarvitse harjoitella pianonsoittoa. Elät kissan päiviä.
Päiväkirjan pitäminen on outoa, sillä en ole aiemmin pitänyt kirjaa-
-enkä ymmärrä, miten minä tai ylipäätään kukaan muukaan-
-voisi olla kiinnostunut 13-vuotiaan koulutytön aivoituksista.
Mutta eihän sillä ole mitään merkitystä.
Haluan kirjoittaa ja kaikkein mieluiten haluan ilmaista kaiken-
-joka on syvällä sydämessäni.
Ensiksi minun kai pitäisi kuvailla, miltä tuntuu kadota maan alle-
-mutta en tiedä sitä vielä itsekään.
Tiedän vain, että tuntuu oudolta, kun ei pääse ulos-
-ei saa hengittää raikasta ilmaa, ei saa juoksennella ja leikkiä...
Keskiviikko syyskuun 23. päivä 1942.
Sota sujuu hyvin. Stalingrad pitää yhä pintansa.
Venäläisten hyökkäys jatkuu Moskovan lähistöllä.
-Nyt viimeinen työntekijä lähti. -Minä menen ensin wc:hen.
-Kello on kuusi. Koulu päättyi. -Missä kenkäni ovat?
-Oletko sinä nähnyt kenkiäni? -Mitä kenkiä?
-Saat vielä katua. -Saanko?
-Odota vain, kun saan sinut kiinni. -Minä odotan.
-Lopeta, Peter! Se sattuu! -Anne ja Peter!
-Mihin menet? -Menen ruokkimaan Mouschin.
Et saisi leikkiä Peterin kanssa tuolla tavalla.
-Se ei ole arvokasta käytöstä. -Kuka haluaisi olla "arvokas"?
Haluat, että sinua kohdellaan kuin aikuista, sitten suutut siitä.
Halusin vain vähän pelleillä.
Mikä tuotakin poikaa vaivaa?
-Hän ei ole tottunut tyttöihin. -Kahden kuukauden jälkeenkäänkö?
Voisin itkeä.
Missäköhän Miep on? Hän on yleensä niin täsmällinen.
-Tanssi kanssani, Margot. -Minun pitää tehdä töitä.
Emme osaa enää tanssia, kun pääsemme jälleen ulos.
-Missä Peter on? -Kissansa kanssa tietenkin.
Hän ei ole tietenkään tehnyt koulutehtäviään.
-Mitä nyt? -Äitisi käskee sinun tulla ulos.
-Olen ruokkimassa Mouschia. -Nyhjäät aina sen kissasi kanssa.
-En ole nähnytkään sitä aikoihin. -Kerroin vain, mitä mieltä isäsi on.
-Minä voin ruokkia sen. -Pysy poissa huoneestani!
Noinko sitä tyttöystävälle puhutaan?
Äiti, minä pyydän, ettet puhuisi tuollaisia.
Katsokaa, miten hän punastuu.
En minä punastu. Anna minun olla rauhassa.
Eihän siinä ole mitään hävettävää, jos on tyttöystävä.
-Hän on vasta kolmetoista. -Sinä olet sopivasti kuusitoista.
Olen minäkin isääsi nuorempi. Pian olemme sukua, herra Frank.
Mazel tov!
"En ole nähnyt kissaani aikoihin. Annan sille ruokaa."
"En voi elää ilman pikku Mouschiani."
"Oletpa sinä ihana pieni kissa."
Hyvä on, neiti Papupata. Olen kuullut sinusta kaikenlaista.
-Sinä vain puliset koulussa. -Olet maailman sietämättömin poika.
Oletpa sinä kuumissasi. Oletko sinä kunnossa?
-Älä viitsi, äiti. -Ei kai sinulla ole kuumetta?
Meidän pitää olla varovaisia, sillä emme saa tänne lääkäriä.
Meidän pitää ehkäistä sairaudet ennalta. Näytä kieltäsi.
-Tämä on aivan järjetöntä. -Älä ole lapsellinen. Näytä kielesi.
-Otto... -Tee niin kuin äitisi käskee, Anne.
Avaa nyt suusi.
Olet terve.
Annea ei vaivaa mikään, mitä pyöräretki-
-tai vierailu Sannen luona ei parantaisi. Vai mitä, Anne?
Toivoin, että Peter olisi ollut tyttö eikä poika.
Silloin minulla olisi juttukaveri.
Miksi minun piti olla lukkojen takana juuri hänen kanssaan?
-Onko siellä joku? -Onkohan se Miep?
-Outoa, että häntä ei jo kuulu. -Ehkä jotain on sattunut.
Tulisipa hän jo. Tulen hulluksi ilman savukkeita.
Sait erinomaisen historiasta ja erittäin hyvän latinasta, Anne.
-Entä matematiikasta? -Minun pitää tunnustaa yksi asia.
Tähän asti olen pysynyt kärryillä, mutta nyt Margot tarkastaa tehtäväsi.
-Matematiikka on hirveän vaikeaa. -Niin on.
-Mitä minä sain? -Erinomaisia tietenkin.
Ranskan aineesi oli todella erinomainen.
-Voisinko sovittaa sitä? -Ei, Anne.
Kyllä se sopii, mutta muista olla varovainen.
Sain sen isältäni vuosi ennen hänen kuolemaansa.
Hän antoi minulle aina parasta, mitä rahalla sai.
Oliko teillä paljon poikaystäviä nuorena?
Ei ole kohteliasta kysyä tuollaisia asioita, Anne.
Ei se haittaa. Minun kotonani oli poikia vilisemällä.
-Kun minä olin nuori tyttö... -Ei kai taas.
Ole hiljaa.
Yhtenä kesänä meillä oli suuri talo Hilversumissa. Pojat...
Pojat pörräsivät ympärilläni kuin mehiläiset, kun olin seitsemäntoista.
Lyhyet hameet olivat muodissa, ja minulla oli kauniit sääret.
Kauneus on kadonnut, mutta hyvät sääreni minulla on yhä.
-Mitä sanotte, herra Frank? -No niin, me näimme ne jo.
-Minä kysyin herra Frankilta. -Herran tähden, äiti.
Alatko sinäkin? Toivottavasti sinun vaimollasi on yhtä kauniit.
Isäni oli aina huolissaan kaikista pojista ympärilläni.
Jos joku poika kävisi röyhkeäksi, minun piti sanoa:
"Arvon herra, minähän olen hieno neiti."
Älä puhu tuollaisia. Tyttö kirjoittaa kaiken päiväkirjaansa.
Entä sitten? Sehän on vain totuus.
-Etkö sinä ole vielä valmis? -En.
Meidän mietiskelijämme.
-Anna hänen olla. -Hyvä on, olen toivoton tapaus.
Et ole toivoton.
Sinä vain et ole saanut apua. Isä on auttanut Annea ja minua.
-Ehkä me voisimme auttaa? -Opiskelisitko kanssamme, Peter?
-Kävisimmekö koulua yhdessä? -Kiitos.
Olette enkeli. Miksen tavannut teitä, ennen kuin nain tuon nahjuksen?
On ehkä paras, että menet huoneeseesi, Peter. Anteeksi.
Kuuntele herra Frankia, Peter. Hän on kouluja käynyt ihminen.
Kello on jo yli kahdeksan. Jonkun olisi jo pitänyt tulla.
-Kyllä he tulevat. Älä huoli. -Tiedän, että jotain on vialla.
Täällä on tarpeeksi kamalaa ilman ryömimistäkin.
-Tupakointi tekee sinut ärtyisäksi. -Tupakoinko minä muka?
-Ovatko tupakat loppuneet? -Olen polttanut vain yhden askin.
Se on karmea tapa, josta voisit nyt päästä eroon.
-Tupakoit meidät perikatoon. -Ole nyt jo hiljaa!
-Mitä sinä tuijotat? -En ole kuullut aikuisten riitelevän.
-Luulin, että vain lapset riitelevät. -Mehän keskustelemme.
Minä luulin, etteivät lapset ole noin röyhkeitä.
-Juo maitosi, Anne. -Tarvitset kunnon selkäsaunan.
-Arvon herra, olen hieno neiti. -Ärsyttävä sinä olet.
Mikset voi olla kuin siskosi Margot? Miksi viisastelet aina?
Pojat eivät pidä sellaisista tytöistä.
Tytön pitää osata kuunnella, ommella, laittaa ruokaa ja siivota.
Mieluummin tappaisin itseni.
Minusta tulee jotain. Menen Pariisiin opiskelemaan taiteita.
Minusta tulee näyttelijä, kirjailija tai tanssija...
Katso, mitä teit! Olet kömpelö riiviö!
Olet tuhonnut isältä saamani turkin, mutta mitä se sinua liikuttaa?
Voisin tappaa sinut...
Petronella, se on vain turkki.
-Et saisi käyttäytyä tuolla tavoin. -Onnettomuuksia tapahtuu kaikille.
Tarkoitin, ettet saa kinastella. He ovat täällä meidän vierainamme.
Margot ei riitele heidän kanssaan. Yrittäisit olla kuin Margot.
Antaisinko heidän talloa ylitseni? Ei kiitos.
Mikä sinua vaivaa? En olisi ikinä voinut puhua äidilleni noin.
Ajat ovat muuttuneet. Enää ei pokkuroida vanhempia.
"Kyllä, äiti. Ei, äiti. Aivan kuten sanot, äiti."
Minun täytyy pitää puoliani. Haluan tulla joksikin.
-Ei Margotkaan riitele. -Puhut aina vain Margotista.
Hän tekee kaiken oikein. Kaikki ovat minua vastaan, sinä etunenässä.
Mitä tästäkin tulee? Hän räjähtää, sanoin mitä tahansa.
Puolen tunnin päästä hän on taas iloinen entisensä.
Entä he? Sanoin isälle, että kaksi perhettä ei tulisi toimeen.
Mutta ei hän uskonut vaan pyysi heitä.
Aina kun kuulen tuon äänen, sydämeni pysähtyy.
Isä... Miep tuli.
-Tässä on luettelo. -Tuliko Miep?
-Vihdoin saan tupakkaa. -Miep tuli.
-Olen hyvin pahoillani turkista. -Älä sinä sitä murehdi.
-Herra Kraler tuo päivänpaisteen. -Sulhaseni piti lähteä pakoon.
Hän on vastarintaliikkeessä. Hän jätti radionsa teille.
Siunattu radiomme on meidän yhteytemme muuhun maailmaan.
Kuuntelemme Saksan radiota musiikin vuoksi...
...ja BBC:tä toivon ylläpitämiseksi.
Jatkuvien hyökkäystemme ansiosta vihollinen perääntyy edeltämme.
Jalkaväkirykmenttimme jatkaa etenemistään.
Hyvä on. Kuunnellaanpa sitten, mitä natsit sanovat.
Tämä on Berliini.
-Pitääkö meidän kuunnella tuota? -Hyvä on. Tämä riittää, Peter.
Poliisi on löytänyt meidät.
Kraler ja Miep täällä. Avatkaa.
Luojan kiitos, he ovat täällä.
-Kraler? -Ja Miep, voitte avata oven.
-Meillä kävi yöllä vieraita. -Niin, se oli varas.
Varasko se oli?
-Me kuulimme hänet. -Hän oli suoraan alapuolellanne.
-Emme tienneet. -Luulimme sitä poliisiksi.
-Oliko se varmasti varas? -Kai te olitte hiljaa?
-Me tuskin edes hengitimme. -Hienoa, läheltä piti.
Liian läheltä.
Hän kävi kaiken läpi, kirjoituspöydän ja kaapit.
-Hän ei saanut kassakaappia auki. -Hän etsi säännöstelykuponkeja.
Hänen täytyi tietää niistä.
He tulevat takaisin. Viekää kassakaappi pois.
Pannaan varkaille kyltti: "Ei kannata tulla. Kassakaappi on viety pois."
Minulla on asiaa teille.
Ehkä se johtui radiosta. Poltetaan se.
-Jos poliisi löytää radion... -Ja tytön päiväkirjan.
-Poltetaan sekin. -Ei päiväkirjaani.
Jos päiväkirjani menee, menen minäkin.
Jos meidät löydetään, mitä väliä niillä on.
Yleensä kun tulen, yritän tuoda hyviä uutisia.
On tapahtunut jotain.
Minua pyydettiin etsimään piilopaikka eräälle hammaslääkärille.
Minun on todella vaikea pyytää, mutta voisitteko ottaa hänet tänne?
-Totta kai. -Hän on herra Dussel.
-Minä taidan tuntea hänet. -Otamme hänet mielellämme.
-Mihin panemme hänet? -Ruokaakin on niin vähän.
Pitää kiristää vyötä. Margot luovuttaa hänelle oman sänkynsä.
Minä siirrän tavarani.
Herra Dussel.
Varokaa päätänne.
-Käykää sisään, herra Dussel. -Tämä on herra Frank.
-Herra Otto Frank? -Niin, minä voin ottaa tavaranne.
-Olette nyt hyvissä käsissä. -Minun pitää palauttaa takkinne.
-Miten voisin kiittää teitä? -Ilman heitä emme olisi elossa.
Emme ole sankareita. Emme vain yksinkertaisesti pidä natseista.
"Hollantilaisia ei käsketä, miten juutalaisia käsitellään."
Tulemme huomenna katsomaan, kohdellaanko teitä hyvin.
-Tervetuloa, herra Dussel. -Vaimoni, herra ja rouva van Daan.
Heidän poikansa Peter, ja tyttäreni Margot ja Anne.
Käykää istumaan, herra Dussel.
Tiedän, että uneksin. Herra Otto Frank onkin täällä.
Ette sitten olekaan Sveitsissä. Teidän sanottiin paenneen Sveitsiin.
-Olettekin olleet täällä koko ajan. -Heinäkuusta asti.
Varoittiko Kraler, että syötävää on aika vähän?
Meillä on kolme elintarvikekorttia seitsemälle.
Te olette jo kahdeksas.
Ette ilmeisestikään tiedä, millaista tuolla ulkopuolella on.
Satoja juutalaisia katoaa päivittäin täällä Amsterdamissa.
He saartavat korttelin ja etsivät joka talon.
Lapset tulevat koulusta ja huomaavat vanhempiensa kadonneen.
Satoja ihmisiä viedään maasta.
He ovat meidän tuttujamme: Hallensteinit, Wesselit...
He saavat käskyn ilmoittautua asemalla määräaikaan.
Matkatavaroita ei saa olla paljon.
Jos ei tottele, joutuu Mauthausenin kuolemanleiriin.
-Emme osanneet aavistaakaan. -Olin turhan suorasanainen.
-Tunnetteko te de Vriesit? -He ovat poissa.
Sanne ja minä olemme samalla luokalla. Hän on paras ystäväni.
Hän palasi yhtenä päivänä koulusta, ja vanhemmat olivat poissa.
Hän oli yksin kaksi päivää, kunnes hänetkin vietiin pois.
Onko hän poissa?
-Kaikkien muiden mukana. -Voi ei.
-Tunnetteko Meyerbergit? -Kyselemme lisää myöhemmin.
Herra Dusselin pitää kotiutua. Ohjaa hänet huoneeseensa, Anne.
Olkaa hyvä, herra Dussel.
Pyydän anteeksi, jos en ole kiittänyt teitä kyllin.
Tämä on ollut niin suuri järkytys.
Olen aina kuvitellut olevani hollantilainen. Olen syntynyt täällä.
Isäni ja isoisäni ovat syntyneet täällä-
-mutta nyt kaikkien näiden vuosien jälkeen...
Suokaa anteeksi.
Herra Kraler sanoi, että tilanne paranee jatkuvasti.
Pidän enemmän herra Kralerin versiosta.
Hyvää yötä.
-Sano nyt hyvää yötä. -Hyvää yötä, äiti.
-Onko teillä lapsia? -Ei, en ole naimisissa.
-Eikö teillä ole lainkaan perhettä? -Ei ole.
Kuinka kamalaa!
-Olette varmasti hurjan yksinäinen. -Olen tottunut siihen.
Minä en voisi ikinä tottua sellaiseen.
Eikö teillä ole edes lemmikkiä? Kissaa tai koiraa?
Olen allerginen eläimille.
-Saan niistä astmakohtauksen. -Voi ei.
-Peterillä on kissa. -Onko kissa täällä?
Sitä näkee hyvin harvoin. Peter pitää sen huoneessaan.
-Kaikki sujuu varmasti hyvin. -Toivottavasti.
Toivottavasti en häiritse teitä, herra Dussel.
Tunnun käyvän kaikkien hermoille.
Tulen aina hyvin toimeen nuorten kanssa.
Potilaani tuovat lapsensakin minulle juuri sen takia-
-joten älä sinä ole huolissasi.
-Kiitos, herra Dussel. -Hyvää yötä. Tulen pian.
Hyvää yötä, herra Dussel.
Olkaa varovainen.
Sanne...
Pelastakaa minut! Älkää viekö minua!
Lopeta!
Kaikki on hyvin. Sytyttäkää valo, herra Dussel. Se oli pahaa unta.
Ei ole mitään vaaraa.
Joku olisi voinut kuulla tuon huudon kadulta. Tyttö vaarantaa henkemme.
Älkää nyt. Anne ei ole koulutettu rintamasotilas.
Menkää takaisin nukkumaan, herra Dussel.
Hän on pian taas entisensä. Eikö niin, Anne?
"Menkää nukkumaan." Suokaa anteeksi...
Menen wc:hen. Siellä sentään saa olla rauhassa.
-Menkää nukkumaan. -Ottaisitko vettä?
Oliko se pahakin painajainen?
-Voisi auttaa, jos kertoisit. -En haluaisi puhua siitä.
Yritä nyt nukkua. Minä istun tässä aivan vieressäsi.
-Ei sinun tarvitse. -Valvoisin mielelläni vierelläsi.
-Jäisin mielelläni. -Menisit mieluummin pois.
Hyvää yötä.
Oletko nyt varmasti kunnossa? Etkö sinä halua mitään?
Pyytäisitkö isää tänne?
Tietysti minä pyydän.
Hän pyysi sinua luokseen.
Mene hänen luokseen, Otto. Hän vapisee yhä pelosta.
Hän ei välitä minusta. Hän kääntyi luotani, kun olisin antanut suukon.
Poliisi murtautui sisään ja yritti viedä minut niin kuin Sannen.
Isä on tärkein kaikille tytöille tuossa iässä.
-He rakastavat vain isää. -Sinä et ollut tuollainen.
Sinä et sulkenut minua elämästäsi.
-Lukisinko minä sinulle? -lstu vain siinä jonkin aikaa.
-Luuletko, että joku kuuli? -Ei kuullut. Makaa aivan rauhassa.
Rentoudu ja yritä nyt nukahtaa.
Olen kamala pelkuri. Olen hirveän pettynyt itseeni.
Kuvittelen olevani aikuinen, mutta ryntään syliisi kuin mikäkin vauva.
Rakastan sinua, isä. En pidä kenestäkään muusta kuin sinusta.
Olet ainoa ihminen, jota rakastan. Olen miettinyt sitä pitkään.
On hyvä, että sanot, että rakastat minua-
-mutta olisin onnellisempi, jos rakastaisit äitiäkin.
Hän tarvitsee sinua kovasti. Hän tarvitsee sinun rakkauttasi.
Meillä ei ole mitään yhteistä, eikä hän ymmärrä minua.
Jos yritän selittää tuntemuksiani, hän kysyy, onko minulla ummetusta.
Olet pahoittanut hänen mielensä. Hän itkee tuolla.
Minä olin kamala, enkö ollutkin?
Mikä minua vaivaa? Äläkä sano, että se kuuluu tähän ikään.
Auta minua.
Vanhemmat voivat vain olla lapsilleen hyvänä esimerkkinä.
Osoittaa oikea suunta. Lopusta pitää selvitä itse.
Lupaan yrittää. Olen vain tällainen.
Joka ilta mietin päivän tekosiani.
Sitäkin, kun pelottelin rouva van Daania.
Ja nyt tämä äidin juttu.
Sanon itselleni, että se oli väärin, ja päätän olla tekemättä niin enää.
Enää ikinä.
Voin tehdä jotain kamalampaa mutten sitä.
On minussa hyväkin puoli mutten uskalla näyttää sitä.
Pelkään, että muut nauravat minulle.
Ulospäin olen ilkeä Anne, mutta sisälläni olen kiltti ja kunnollinen.
Minä yritän vaihtaa ne toisinpäin.
Hyvä puoli näkyisi ulospäin ja ilkeä puoli taas sisäänpäin.
Sellainen minä haluaisin olla.
Sellainen minä voisin olla, jos vain...
Hän nukahti.
Torstai lokakuun 29. päivä 1942.
Eilen minulla ja herra Dusselilla oli iso riita.
Hänen mielestään minussa ei ole mitään hyvää.
Kun hän sätti minua, minä ajattelin:
"Eräänä kauniina päivänä minä vielä mojautan herran katon läpi."
Miksi kaikki aikuiset luulevat osaavansa kasvattaa lasta?
Etenkin ne, joilla ei ole omia lapsia.
Maanantai marraskuun 9. päivä 1942.
Hienoja uutisia. Liittoutuneet nousivat maihin Afrikassa.
Churchill piti puheen Lontoossa.
Tämä ei ole loppu.
Tämä ei ole edes lopun alku-
-mutta ehkä tämä on alun loppu.
Brittikoneet lensivät ylitsemme päivin ja öin matkallaan Saksaan.
Tämä on jo liikaa.
Mitä me teemme, jos taloon osuu? Mehän emme voi mennä ulos.
Jos pommi osuu taloon, kaikki huolenne ovat ohi.
Näin suuren räjähdyksen. Brittikone putosi kai tähän kortteliin.
Se on kaukana täältä.
Rouva van Daan, tämän pitäisi olla musiikkia korvillenne.
Mitä enemmän brittikoneita, sitä pikemmin tämä sota loppuu.
-Se ei lopu koskaan. -Tiedättekö, mitä nyt haluaisin?
-Kupillisen teetä. -Sitten sitä ei jäisi aamiaiselle.
-En välitä siitä. -En minäkään välitä.
Herra Dussel, haluatteko teenne nyt vai huomenna?
-Huomisaamuna. -Oletteko varma?
Otankin sen nyt.
Tulkaa kattoikkunaan!
Ylistetty olkoon Herra, maailman kuningas-
-joka on sallinut meidän sytyttää hanukan kynttilät.
Ylistetty olkoon Luoja, maailmankaikkeuden hallitsija-
-joka on tuonut ihmeellisen pelastuksen esi-isillemmekin.
Ylistetty olkoon Luoja, joka on antanut meille elämämme-
-ja tuonut meidät tähän ilon aikaan. Aamen.
Maanantai 7. joulukuuta 1942. Hanukka tuli aikaisin tänä vuonna.
Sytytämme tämän kynttilän juhlistamaan niitä suuria tekoja-
-joilla Luoja täytti makkabealaisten sydämet kaksituhatta vuotta sitten.
He taistelivat tyranniaa ja sortoa vastaan-
-ja palauttivat temppelimme.
Muistuttakoon valo Herrasta, jolta saamme apumme. Aamen.
"Nostan silmäni vuoria kohti: mistä tulee minulle apu?"
"Apu tulee Herralta, joka on tehnyt taivaan ja maan."
"Hän ei salli jalkasi horjua, sinun varjelijasi ei torku."
"Hän, joka lsraelia varjelee, ei torku eikä nuku."
"Herra on suojaava varjosi oikealla puolellasi."
"Herra varjelee sinut kaikesta pahasta, hän varjelee sielusi."
"Herra varjelee sinun lähtemisesi ja tulemisesi, nyt ja iankaikkisesti."
Aamen.
-Saisinko hattunne? -Se oli todella kaunista.
-Ei se vielä loppunut. -lstukaa alas.
-Laulamme ja saamme lahjoja. -Valitettavasti ei tänä vuonna.
-Kaikki antavat lahjoja. -Kuten Pyhän Nikolauksen päivänä.
Ei alkuunkaan. Mikä juutalainen olette, kun ette tiedä hanukkaa?
Muistan etenkin kynttilät.
Kunakin iltana sytytetään kynttilä, kunnes kaikki kahdeksan palavat.
On todella kaunista, kun kahdeksan kynttilää palaa.
Muistan, kuinka lahjatkin paranivat päivä toisensa jälkeen.
Olemme kaikki elossa. Siinä on tarpeeksi lahjaa.
Eikä ole. Minulla on jotain.
-Lahjoja. -Oikeita lahjojako?
-Hän on tehnyt ne itse. -Eikö tämä olekin juhlava?
Margotille.
Lue se ääneen.
Et malttiasi menetä Et kuuna kullan valkeana
Jos alat väsyä etkä jaksa venyä Pane poikki sana
-Siinä on ristisanatehtäviä. -Pyyhin kaikki tekemäsi pois.
Jos odotat vähän ja unohdat ne, voit tehdä ne uudelleen.
Kiitos.
-Rouva van Daanille. -Minulla ei ole kenellekään mitään.
Se on shampoota. Sekoitin saippuanpalat tuoksuveteeni.
Voi kiitos, Anne.
En ehtinyt kirjoittaa runoa kaikille. Sitten teille, herra van Daan.
Täällä on jotain, mitä haluatte enemmän kuin mitään muuta.
Tupakkaa.
Kaksi tupakkaa.
Isä löysi piipputupakan muruja takkinsa vuorista, joten teimme ne.
Katsohan tuota. Sytytä se nyt, Putti!
Se on ihan oikeaa tupakkaa. Seassa on vähän nöyhtää muttei paljon.
-Se toimii. -Katsokaa nyt häntä.
Kiitos, pikku Anne.
Äidille. Siinä on runo.
Täten lupaan velkani maksaa Ja kymmenen tuntia
Ahertaa aina jaksaa Allekirjoitus: Anne Frank.
Lupaatko ahertaa kymmenen tuntia, mitä tahansa käsketään?
-Ettekö haluaisi myydä sitä? -Tämähän on elämäni paras lahja.
-Ja isälle. -Eihän minun pitänyt saada mitään.
Se on villahuivi. Sitä pidetään kaulan ympärillä.
Neuloin sen pimeässä. Se kai näyttää parhaalta yöllä.
-Kiitos, Annele. -Eikö se olekin ihana?
Mouschille.
Ja tämä on sinulle itsellesi... neiti Papupadalta.
Avaa se. Etkö aio avata sitä?
-Avaa nyt, niin näemme. -Se on parranajolaite.
Miep hankki käytetyn. Sinä tarvitset tuollaista nyt.
-Mitä varten? -Katsokaa hänen ylähuultaan.
Laittakoon maitoa haiveniinsa ja antakoon kissan nuolla ne pois.
-Taisi olla todella hauskaa. -Nyt hän menee kokeilemaan sitä.
Menen antamaan Mouschille sen lahjan.
-Huonetoverilleni, herra Dusselille. -Annatko minullekin lahjan?
Kapseleitako?
Ne ovat korvatulpat, jotta ette häiriinny minusta öisin.
Tein ne itse. Kokeilkaa, niin näemme, kuuletteko mitään.
-Odottakaa vähän... Näinkö? -Oletteko valmis?
-Mitä? -Oletteko valmis?!
Ne toimivat.
Ne jäivät jumiin.
Kiitos.
Nyt lauletaan, isä. Kunhan kuulette hanukkalaulun.
Meidän ei ole soveliasta laulaa.
Se on riemulaulu ja ylistys, emmekä voi nyt innostua liikaa.
-Lupaisin laulaa hiljaa, isä. -Hyvä on, mutta muista sitten.
Minähän sanoin, ettei kissaa saa tuoda tänne. Mene pois!
Oletko menettänyt järkesi? Vie tuo kissa pois täältä.
-Vie se pois, minä sanoin! -Ei minulla ole mitään kissaa.
Pojan vaatteissa on kissankarvoja. Riittää, kun hän on huoneessa.
-Hankkiudumme siitä eroon. -Vihdoin uskotte.
Enkä taatusti tee sitä teidän vuoksenne.
Olen kyllästynyt katsomaan, kun kissa syö ruokamme.
-Annan sille vain jätteitä. -Sehän lihoo päivä päivältä.
Se näyttää voivan paremmin kuin kukaan. Se lähtee tänään.
Ette voi tehdä sitä, herra van Daan. Peter rakastaa kissaansa.
-Jos kissa lähtee, lähden minäkin. -Mene vain.
Täältä ei lähde kissa eikä Peter. Nythän on hanukka. Laula, Anne.
Puhalletaan kynttilät sammuksiin, niin jotain jää huomiseksikin.
-Niidenhän pitää palaa loppuun. -Jumala ymmärtää varmasti pulan.
Ylistetty olkoon Herra, joka suo meille tämän juhla-ajan. Aamen.
-He taisivat mennä. -He ovat löytäneet meidät.
He olisivat jo täällä.
Tiedän, että se oli poliisi. He menivät vain hakemaan apua.
-Joku penkoi papereita. -Ehkä joku oli taas varkaissa.
-Minä menen alas. -He voivat yhä olla siellä.
Nyt on lauantai. Emme saa tietää, mitä tapahtui ennen maanantaita.
Emme voi elää epävarmuudessa kahta vuorokautta.
Hae rahamme. Heiltä voi kuulemma ostaa vapauden.
Haluatko keskitysleiriin? Odotatko, kunnes he tulevat hakemaan?
Ole hiljaa nyt!
Menkää joku hakemaan isä takaisin.
-Etkö ole jo tehnyt tarpeeksi? -Olkaa kiltti, herra van Daan.
Minä nostan silmäni vuoria kohti: mistä tulee minulle apu?
Apu minulle tulee Herralta, joka on tehnyt taivaan ja maan.
Sinun varjelijasi ei torku.
Hän, joka lsraelia varjelee, ei torku eikä nuku.
Herra on suojaava varjosi sinun oikealla puolellasi.
Tulkaa tänne.
Minun on paras mennä tarkastamaan.
Herra varjelee sinut kaikesta pahasta, hän varjelee sinun sielusi.
Herra varjelee sinun lähtemisesi ja tulemisesi...
He veivät kirjoituskoneen, mutteivät ehtineet sulkea ovea.
Yövahti kulki juuri ohi.
Sehän oli vain kissa.
Täällä kävi varas, mutta hän pelästyi minua.
-He menivät ja lukitsivat oven. -Luojan kiitos.
Olisin melkein mieluummin jäänyt kiinni. En kestä tätä kidutusta.
-Vaara on ohi, Annele. -Miten niin vaara on ohi?
-Vaara on aina vain suurempi. -Olkaa hiljaa, herra Dussel.
Tuon kömpelyksen ansiosta joku tietää, että olemme täällä.
Luuletteko, että varas menee poliisin puheille kertomaan-
-että hän kuuli ääniä ullakolta? Luuletteko todella?
Uskon, että hän jää kiinni ja tekee kaupat Gestapon kanssa.
"Jos päästätte minut, kerron, missä piileskelee juutalaisia."
-Hän on oikeassa. -Emme voi jäädä tänne, äiti.
-Niin, lähdetään pois. -Minne me voisimme mennä?
Niin, minne?
Olemmeko menettäneet uskomme ja rohkeutemme?
Luulimme, että olimme paljastuneet-
-ja että loppu oli tullut.
Kiitos, Herra, että olet säästänyt meidät jalomielisyydessäsi.
Annele... Miten sen laulun laita oli?
Laulaisimmeko?
Lauantai tammikuun 1. päivä 1944.
Uusi vuosi on jälleen alkanut, ja olemme yhä piilopaikassamme.
Olemme nyt olleet täällä vuoden, viisi kuukautta ja 25 päivää.
Yksi perheestämme on lähtenyt. Mouschi karkasi.
Kaikki ovat laihtuneet. Van Daanien keskustelut ovat edelleen tulisia.
Äiti ei vieläkään ymmärrä minua enkä minä häntä.
Yksi suuri muutos on kuitenkin tapahtunut minussa itsessäni.
Luin jostain, että ikäiseni tytöt ovat epävarmoja itsestään-
-ja että he hiljentyvät ja alkavat miettiä ihmeitä-
-joita heidän kehossaan tapahtuu.
Se, mitä minulle on tapahtumassa, on ihmeellistä.
Näkyviä muutoksia ihmeellisempää on se, mitä sisälläni tapahtuu.
Kun se tapahtuu, minusta tuntuu, kuin minulla olisi suloinen salaisuus-
-ja alan jo kaivata sitä suloista tunnetta uudelleen.
Annele ja Peter, ihana yllätys! Herra Kraler ja Miep tulivat.
Kiitos, mutta ette olisi tulleet. Olisitte pitäneet päivän itsellenne.
Älä sano noin. On ihana nähdä heitä.
-Hyvää uutta vuotta, herra Dussel. -Hyvää uutta vuotta.
-Voitko jo paremmin, Margot? -Kyllä kiitos.
Hän on syönyt kaikenlaisia pillereitä, ettei yskisi äänekkäästi.
Katsokaa, mitä Miep toi meille. Hän toi kakun.
Ihanaa kakkua. Minä haen lautaset.
Kiitos, Miep. Tähän on mennyt useiden viikkojen sokeriannokset.
-Onpa se kaunis. -En ole edes nähnyt kakkua aikoihin.
Viimeksi söin kakkua viime vuonna. Siinä luki "rauha 1943".
-"Rauha 1944." -Täytyyhän rauhan joskus tulla.
Ottakaa nämä.
-Montako meitä on? -Minä en ota, kiitos vain.
Sittenhän meitä on...seitsemän.
Kahdeksan, niin kuin yleensäkin.
-Luulin, ettei Margot syö. -Ei siitä ole hänelle haittaa.
En vain halunnut, että hän alkaa taas yskiä.
Antakaa rouva Frankin leikata kakku.
-Mitä te tarkoitatte? -Rouva Frank jakaa parhaiten.
-Mitä te yritätte sanoa? -Älä viitsi. Tuhlaat aikaasi.
Enkö minä muka anna kaikille yhtä paljon? Enkö muka?
-Älä viitsi. -Haluan vastauksen. Enkö muka?
Toki, kaikki saavat yhtä paljon.
Paitsi miehenne, joka saa enemmän.
-Se on valhe. -Rauhoittukaa nyt.
Miep tuo meille sokerikakun, ja se nousee heti päähämme.
-Olkaa hyvä, rouva Frank. -Kiitoksia.
-Ettekö varmasti halua palasta? -En, olen varma.
-Entä te, Miep? -Ei kiitos.
Leikatkaa se kakku.
Sinun palasi, Peter.
Mouschi on ehkä mennyt kotiin talollemme. Voisitteko etsiä sitä?
Sehän on ollut kadoksissa jo viikon.
Joku on saanut siitä kissasta tuhdin aterian.
-Tämä on herkullista, Miep. -Todella.
-Minun pitää mennä, menen juhliin. -Miten taivaallista!
Huomenna kerrotte meille, mitä kaikilla oli päällään ja mitä söitte.
Saatte täydellisen raportin. Näkemiin sitten.
Tekisittekö minulle palveluksen?
Minne sinä menet, Putti? Mitä sinä aiot?
-Ehei, et ota turkkia. -Mitä nyt tapahtuu?
Isä aikoo myydä äidin turkin. Äiti on aivan hulluna turkkiinsa.
Sain sen isältäni. Sinulla ei ole oikeutta viedä sitä.
Kuinka joku voi olla niin hupsu, että murehtii turkkia tällaisina aikoina?
Tämä asia ei kuulu teille. Jos sanotte vielä yhdenkin sanan...
Keskustelimme vain turkin myymisestä.
Olen huomauttanut rouvalle-
-että on hyvin itsekästä pitää se, kun vaatteista on pula.
Yrittäkää myydä se kohtuulliseen hintaan.
Ja yrittäkää löytää tupakkaa. Minkälainen tahansa tupakka kelpaa.
Niitä on vaikea saada, herra van Daan, mutta voin yrittää. Näkemiin.
Voisinko puhua kanssanne kahden kesken?
Mitä on tapahtunut, herra Kraler?
-Voitte kertoa kaikkien kuullen. -Mutta lapset...
Heidän kuvitelmansa ovat pahempia kuin todellisuus.
Varastossa on mies nimeltä Karl. Te tunsitte hänet.
Hän tuli toimistoon ja kysyi: "Oletteko kuullut herra Frankista?"
Sanoin, että pakenitte Sveitsiin. Hän oli kuullut saman huhun-
-mutta mietti, tietäisinkö minä enemmän. Yritin unohtaa asian.
Eilen hän sitten oli tulossa tuolta varastosta-
-kun minä olin matkalla toimistoon.
Minä käännyin ja näin hänen tuijottavan kirjahyllyä.
"Eikö tässä ollut ennen ovi, joka vei ullakolle", hän sanoi.
Sitten hän pyysi 20 guldenia lisää palkkaa.
-Kiristystä. -Aika vaatimatonta kiristystä.
-Se on vasta alkua. -Tiedättekö, mitä minä luulen?
Hän oli se varas, joka kävi täällä. Siksi hän tietää, että olemme täällä.
-Mitä te sanoitte? -Että minun pitää miettiä asiaa.
Mitä pitäisi tehdä? Maksaako vai irtisanoa hänet?
Maksakaa ja pitäkää hänet täällä, missä voitte tarkkailla häntä.
-Mitä nykyään maksetaan? -Sotateollisuus maksaa paljon.
Tämä ei ole mikään asetehdas. En tiedä, yrittääkö hän hämätä.
Antakaa puolet, niin asia selvinnee.
Meidän on pakko maksaa, mitä tahansa hän pyytääkään.
Sen näemme, kun se aika koittaa.
Ehkä minä vain kuvittelen. Olen alkanut epäillä kaikkia.
Mitä tuo tarkoittaa? Miksi puhelin soi pyhäpäivänä?
Se on vaimoni. Hänen piti soittaa tänne, kun tulee kirkosta.
-Näkemiin ja hyvää uutta vuotta. -Näkemiin, herra Kraler.
-Tarjoan hänelle siis puolet. -Kiitos, herra Kraler.
Saatte kiittää poikaanne ja hänen kissaansa tästä.
Nyt se on enää vain ajan kysymys.
Välillä toivon, että loppu tulisi, oli se millainen hyvänsä.
-Silloin tietäisimme asioiden laidan. -Saisit hävetä.
Meillä on onnea.
Ajattele niitä tuhansia, jotka kuolevat päivittäin.
-Ja ajattele keskitysleirejä. -Mitä hyötyä siitä on?
Miksi pitäisi ajatella kurjia, kun on jo kurja olo? Sehän on tyhmää.
Margot, Peter ja minä olemme nuoria. Teillä on jo ollut tilaisuutenne.
Jos murehdimme maailman pahuutta, olemme mennyttä.
Yritämme säilyttää ihanteemme, kun ihanteet ja toivo murskautuvat.
Kaaos ei ole meidän syytämme. Emme olleet täällä, kun se alkoi-
-joten älkää sälyttäkö sitä niskoillemme.
Kuulosti siltä kuin me olisimme alkaneet sodan. Mekö sen aloitimme?
-Sinä unohdit tämän. -Kiitos.
Olit todella hyvä äsken. Sinä tiedät, miten heille puhutaan.
Minä puhun liikaa... ja loukkaan muiden tunteita.
Minusta sinä olet hyvä.
Kiitos, Peter.
Kun Dussel sanoi, että joku on syönyt Mouschin, halusin lyödä häntä.
Tein niin koulussa, mutta täällä jumitun vain huoneeseeni.
Sinulla sentään on huone. Minä asun hänen ylhäisyytensä kanssa.
Kun minua sätitään, minun pitää vain seistä vieressä kuuntelemassa.
-Nyt annoit hänelle takaisin. -Minä suutuin niin.
Heillä on jo valmiit näkemykset kaikesta-
-mutta me vasta yritämme selvittää...
Meillä on ongelmia, jollaisia muilla ikäisillämme ei ole ollut.
Kun luulee ratkaisseensa ongelman, seuraava ilmaantuu rytinällä.
Ja taas pitää aloittaa kaikki alusta.
-Minusta isäsi on mukava. -Niin on, Peter.
Hän on ainoa, joka on saanut minut tuntemaan itseni arvokkaaksi.
Meidän suhteemme on hassu.
Tämä on ensimmäinen kerta koko aikana, kun puhumme keskenämme.
Eikö autakin, kun on joku, jonka kanssa jutella?
Silloin saa päästellä höyryjä.
Jos haluat päästellä höyryjä, voit tulla minun huoneeseeni.
-Sitä voi tapahtua aika usein. -Kyllä se käy minun puolestani.
Tarkoitatko sitä todella?
Niinhän minä sanoin.
-Saanko tulla sisään? -Ette, en ole vielä pukeutunut.
Margot, olenko minä mielestäsi kamalan ruma?
Älä yritä kalastella. Et tietenkään ole ruma.
Sinulla on kauniit silmät, ja sinussa on eloisuutta ja...
-Voinko tulla sisään? -Kyllä, äiti.
-Herra Dussel haluaisi huoneeseen. -Hän on täällä kaiket päivät.
-Et kai sinä taas mene Peterin luo? -Se oli aikomukseni.
-Etkö pelkää häiritseväsi häntä? -Kyllä minäkin jotain ymmärrän.
Sitten pyydän sinulta yhtä asiaa. Älä sulje ovea perässäsi.
Nyt kuulostat aivan rouva van Daanilta.
En vihjaile. En vain halua, että sinua aletaan arvostella.
Valitan, äiti, mutta menen Peterin huoneeseen.
En aio antaa rouva van Daanin pilata meidän ystävyyttämme.
Vielä hetkinen, herra Dussel.
-Ennen pojat riiasivat tyttöjä. -He voivat puhua Peterin huoneessa.
Ei sitä puhumiseksi minun nuoruudessani sanottu.
Olen pahoillani, että jäät ulkopuoliseksi.
Tunnen itseni syypääksi.
Miksi?
Aina kun menen Peterin huoneeseen, minusta tuntuu-
-että loukkaan sinua. Sinun asemassasi olisin mustasukkainen.
Olen minä vähän mustasukkainen... en toki sinusta ja Peteristä.
Olen vain pahoillani-
-ettei minulla ole ketään kenen kanssa jutella tunteistani.
-Margot, en enää... -lloitse sinä kumppanuudestasi.
Mielestäni minullakin olisi oikeus jakaa tunteeni jonkun kanssa.
Peter ei varmasti voisi ikinä olla sellainen ihminen minulle.
Mustasukkaisuuteen ei ole syytä. Ehkä minä korvaan hänen kissansa.
-Haluan päästä huoneeseeni. -Hetkinen, hyvä herra Dussel.
Tässä sitä mennään, rohkeasti kujanjuoksuun.
Paljon kiitoksia.
Katsokaa nyt häntä. Mitä hyötyä minulle oli pojasta? En näe häntä.
Hetkinen, tyttökulta.
Sanoisin pari sanaa pojalleni. Et kai pane pahaksesi?
Älä valvo pikkutunneille asti. Kasvuikäinen poika tarvitsee unta.
Anne on omassa sängyssään tasan yhdeksältä. Eikö niin, Anne?
-Kyllä, äiti. Voimmeko mennä nyt? -Kuuntele kirkonkelloja.
He ovat aivan mahdottomia. Kohtelevat meitä kuin pikkulapsia.
Älä välitä siitä. Minua se ei haittaa.
Ei kai heitä voi syyttää-
-kun miettii, millaisia he olivat meidän iässämme.
He eivät tajua, miten paljon kypsempiä me olemme.
Tiedän jo, mitä elämältä haluan. Tiedätkö sinä?
Haluan lehtitoimittajaksi, sillä rakastan kirjoittamista.
Mitä sinä haluat tehdä?
Haluaisin paeta Englantiin ja liittyä vapautusarmeijaan.
Et kai sinä yrittäisi mitään sellaista? Et selviäisi perille.
Kyllä minä selviäisin.
Sadoista yrittäjistä vain muutama onnistuu.
Tiedän, mutta haluaisin osallistua taisteluun.
Täällä istuminen ei sovi minulle.
Jo alusta lähtien olet pitänyt enemmän Margotista, eikö niin?
-En minä tiedä... -Ei se mitään, niin kaikki pitävät.
Hän on hyvä, kiltti, lahjakas ja kaunis. Minä taas en ole.
-En sanoisi niin. -Kyllä minä tiedän, etten ole.
Tiedän, etten ole ikinä ollut kaunotar enkä ikinä olekaan.
En ole ollenkaan samaa mieltä.
-Minusta sinä olet sievä. -Se ei ole totta.
Sitä paitsi sinä olet muuttunut.
-Alkuajoista siis. -Olenko?
Ennen ajattelin, että olet kamala lörppö.
Entä nyt? Miten olen muuttunut?
No...sinä olet hiljaisempi.
-Onneksi et vihaa minua. -Enhän minä ole sinua vihannut.
Kun pääset täältä, et varmaankaan enää edes muista minua.
Se on ihan hullu ajatus.
Kun palaat ystäviesi luokse, mietit-
-mitä ihmettä ikinä näitkään neiti Papupadassa.
-Minulla ei ole ystäviä. -Totta kai sinulla on.
-Kaikilla on ystäviä. -Minullapa ei ole.
En edes halua ystäviä. Pärjään hyvin ilmankin.
Tarkoittaako se, että pärjäät hyvin ilman minuakin?
Pidän itseäni ystävänäsi.
En, jos kaikki ystävät olisivat tuollaisia-
-heitä olisi.
Peter, oletko sinä ikinä suudellut ketään tyttöä?
Kyllä, kerran.
Oliko se tyttö, jota suutelit, kaunis?
En tiedä, sillä se tapahtui, kun leikimme suuteluleikkiä sokkona.
Sitten sillä ei kai ollut merkitystä.
-Ei minulle ainakaan. -Minua on suudeltu kahdesti.
Eräs mies suuteli minua poskelle, kun olin kaatunut jäähän ja itkin.
Toisen kerran yksi isän ystävistä suuteli minua kädelle.
Ei kai niilläkään ole merkitystä?
Ei varmaankaan.
Tiedän melko varmasti, ettei Margot suutelisi ellei hän olisi kihloissa.
Olen myös varma, ettei äiti koskenutkaan miestä ennen isää.
Mutta minä en tiedä. Kaikki on nyt niin erilaista.
Mitä sinä luulet?
Luuletko, että tytön pitää olla kihloissa, ennen kuin voi suudella?
On niin vaikea tietää, mitä tehdä-
-kun maailma luhistuu ympärillämme.
Emmekä edes tiedä, mitä huominen tuo tullessaan.
Mitä mieltä olet?
Se kai riippuu tytöstä.
Joillekin se on väärin, tekivät he mitä tahansa.
Toisille taas se ei olisi välttämättä väärin.
Olen aina ajatellut, että...
-Minun pitää mennä nyt. -Niin.
Hyvää yötä.
-Ethän anna heidän estää sinua. -En.
Tuon päiväkirjani. Haluaisin keskustella tuntemuksistani kanssasi.
-Siinä on paljon sinusta. -Millaisia asioita?
No...joitain kohtia en antaisi sinun lukea.
Minä en aiemmin pitänyt sinusta niin kuin et sinäkään minusta.
Oletko muuttanut mielesi... niin kuin minä sinun suhteesi?
Saat nähdä sitten.
Hyvää yötä, Annele.
Ulkona eletään odotuksessa. Maihinnousukuume kohoaa yhä.
Ihmiset puhuvat vain vapautuksen toivosta.
Sen pitää tulla pian, sillä olemme saaneet huonoja uutisia.
Ihmiset, joilta saimme ruokakorttimme, on pidätetty.
Herra Kraler on sairaalassa. Hänellä on kai mahahaava.
Se johtuu kai meistä. Miep hoitaa nyt toimiston ja meidät.
Olemme onnekkaita, kun ajattelee, mitä ulkopuolella tapahtuu.
Tunnen, että kevät on tulossa. Tunnen sen sielussani ja ruumissani.
Olen täysin hämmentynyt.
Minä kaipaan, kaipaan niin kovasti kaikkea.
Tule pian, Otto! Herra van Daan varastaa ruokaa!
-Mitä nyt? -Hän varasti leipää!
-Olette kurja ihminen! -Auta minua, Peter! Auta minua!
-Mitä nyt, Putti? -Hän varasti leipää.
Tekö se olitte? Luulimme, että rotat vievät ruokamme.
-Kuinka te saatoitte? -Minulla on nälkä.
Niin on meillä kaikilla. Lapsetkin laihtuvat laihtumistaan.
Oma poikanne valittaa nälkää unissaan.
Te hiivitte yöllä varastamaan ruoan lasten suusta.
Hän tarvitsee enemmän kuin muut. Hän on isokokoinen mies.
Millainen äiti oikein olette, kun uhraatte poikanne tuolle miehelle?
Olen huomannut, kuinka säästätte parhaat palat hänelle.
Päivä toisensa jälkeen olen purrut hammastani, mutten enää.
Hän saa lähteä täältä!
-Lähteäkö? -Mitä te tarkoitatte?
-Ottakaa tavaranne ja lähtekää. -Puhut suutuspäissäsi.
Et voi tarkoittaa sitä. Olemme eläneet täällä kaksi vuotta.
Olemme kunnioittaneet toisiamme, ja nytkö haluat heittää kaiken hukkaan?
Herra van Daan, tämähän ei toistu enää koskaan, eihän?
Kerran varas, aina varas.
Olen tosissani. Hän saa luvan lähteä täältä heti!
Eihän Peterin tarvitse lähteä? Hän ei tehnyt mitään.
-Totta kai Peter voi jäädä. -Minun pitää mennä. Hän on isäni.
Eihän tuo mies edes tiedä, mitä on olla isä.
En minä voi jäädä.
Älä mene, Peter.
Ette kai laita meitä kadulle, rouva Frank?
Löydätte toisen paikan.
Mistä me löytäisimme kellarin tai edes komeron?
Herra Frank?
Sanoitte, ettette unohtaisi, mitä mieheni teki hyväksenne.
-Sanoitte, ettette voisi korvata... -Hän on korvannut moninkertaisesti.
-En ole nähnyt sinua tuollaisena. -Olisi pitänyt puhua jo kauan sitten.
-Joitakin kohtaan ei voi olla hyvä. -Jos te ette olisi tullut...
Älkää, rouva van Daan.
Ei natsien tarvitse tuhota meitä, mehän teemme sen itse.
-Älä lähetä heitä pois, äiti. -Heidät pidätetään.
He voivat jäädä, kunnes Miep löytää heille piilopaikan.
Rouva Frank, herra Frank, Margot...
Emme kai ole vajonneet niin alas, että tappelemme ruoasta?
-Rouva van Daan, herra van Daan... -Näettekö, mitä hän tekee?
He puhuvat maihinnoususta. "Toistan niille, jotka eivät kuulleet."
"Maihinnousu alkoi aamulla Normandiassa."
H-hetki on koittanut. Aamun tunteina suuri armada saapui.
-Peter, minä... -Pidätte itse suurimmat perunat.
-Katsokaa tätä ja tätä... -Se on herra van Daanin...
Lopettakaa jo!
-Herra Frank! -Älkää kehdatko tytön nähden.
-Maihinnousu on alkanut! -Suurenmoisia uutisia!
Maihinnousu on alkanut!
Kuulitteko, että he ovat nousseet maihin Normandiassa?
Englantilaiset ja amerikkalaisetko?
Kaikki liittoutuneet ovat mukana!
Maihinnousu on alkanut.
-Se ei voi olla herra Kraler. -On se.
Eikö ole ihanaa? Lähdin sairaalasta ainoaan oikeaan paikkaan.
Halusin ystävieni luokse!
Kiireesti, ennen kuin työntekijät tulevat. Tulen käymään myöhemmin.
-Mitä nyt, Putti? -Olen niin häpeissäni.
-Voi herranjestas. -Älä itke.
Herra van Daan, ettekö te kuullut? Me saamme pian vapautemme.
Nyt on aika juhlia.
Varastin leipää lapsilta.
Meillä kaikilla on hävettävää.
Miten ilkeä ja kamala minäkin olin äidille.
-Ethän. -Kyllä olin, olin kamala.
Kukaan ei ole ollut yhtä kamala kuin minä.
Lopettakaa! Ollaan iloisia!
Mitä kauheuksia meninkään sanomaan?
Olitte oikeassa.
Että puhuinkin niin ystävillemme. Olette meidän vieraitamme.
Lopettakaa! Te pilaatte koko maihinnousun!
Olemme kaikki hyvillä mielin, sillä maihinnousu etenee.
Parasta on se, että odotan ystäviemme saapuvan.
Rakas kuningattaremme puhui radiossa pikaisesta paluustaan-
-ja maamme vapautumisesta.
Minä saatan päästä takaisin kouluun jo ensi syksynä.
Keskiviikko 2. heinäkuuta 1944.
Liittoutuneiden hyökkäys on hidastunut.
Herra Kraler on taas sairaalassa. Hänet pitää leikata.
Maihinnousu taisi olla hänelle liikaa.
Kiitos.
Saimme pitkän nenän. Miep sanoi, ettei varaston mies tiennyt mitään.
Olimme maksaneet hänelle aivan turhaan.
Vihanneskauppiaamme on matkalla keskitysleiriin.
Hänet pidätettiin, koska hän piilotteli juutalaisia.
Ei ole paljonkaan uutta. Vihanneskauppias pidätettiin.
Gestapo löysi varastetun kirjoituskoneemme.
-Eihän. -He jäljittävät sen meihin.
Saat vielä nähdä, sinä senkin...
Kaikki ovat masentuneita. Isäkään ei saa heitä piristymään.
Minäkin olen usein alakuloinen mutten koskaan epätoivoinen.
Kirjoittamalla pääsen melkein kaikista murheistani.
Mieltäni vaivaa vain, tuleeko minusta koskaan hyvää kirjoittajaa.
Haluaisin sitä kovasti. Haluan elää kuolemanikin jälkeen.
-Taas soi. Kuuletteko, herra Frank? -Kyllä minä kuulen.
Tuo on kolmas kerta, kolmas kerta peräkkäin.
Se on merkki. Miep yrittää tavoittaa meitä.
Hän yrittää varoittaa meitä jostain.
-Älkää viitsikö, herra Dussel. -Tuo on aivan turhaa.
Jotain on tapahtunut, herra Frank.
Miep ei ole käynyt luonamme kolmeen päivään.
Tänään kukaan ei tullut töihin. Talosta ei kuulu ääntäkään.
Ehkä nyt on sunnuntai. Olemme ehkä seonneet päivistä.
Kenellä se päiväkirja on? Mikä päivä tänään on?
Minä en sekoa päivissä. Tiedän tarkalleen, mikä päivä tänään on.
Tänään on perjantai ja elokuun 4. päivä, eikä kukaan ole töissä.
Sanokaa minun sanoneen, Kraler on kuollut. Se on ainoa selitys.
-Miep yrittää kertoa sen meille. -Hän ei soittaisi meille.
-Vastatkaa, herra Frank. -Kuunnelkaa vain, onko se Miep.
-Herran nimessä, vastatkaa! -Minä sanoin jo, etten vastaa.
En tee mitään, mikä voisi paljastaa, että olemme täällä.
-Herra Frank on oikeassa. -Tiedän kyllä, kenen puolella olet.
Kun odotamme kärsivällisesti, apua tulee aikanaan.
Liian myöhään.
-Odotamme täällä kuolemaamme. -En kestä enää. Tapan itseni.
-Lopeta jo, luojan tähden. -Sinä toivot, että minä kuolisin.
Olisimme voineet paeta Amerikkaan tai Sveitsiin-
-mutta sinä et voinut jättää rakkaita arvoesineitäsi.
-Rakkaita huonekalujasi! -Aivan, syytä vain minua.
-Minun syytänihän tämä kaikki on. -Hattujasi ja astioitasi!
Hyvä, että minulla edes oli jotain. Kaiken piti miellyttää sinua.
Katso taivasta, Peter.
Eivätkö pilvet olekin kauniita?
On niin kaunis päivä.
Tiedätkö, mitä minä teen, kun en kestä olla sisällä lukkojen takana?
Kuvittelen olevani ulkona.
Kuvittelen käveleväni puistossa, jossa ennen kävimme.
Siellä kukkivat krookukset, narsissit ja orvokit.
Kaikkein suurenmoisinta mielikuvitusleikissä on se...
...että ulkona on juuri sellaista kuin itse haluat.
Ruusut, orvokit ja tulppaanit voivat kukkia samana vuodenaikana.
Eikö se olekin ihanaa?
Pidin luontoa itsestäänselvyytenä, mutta täällä hullaannuin siihen.
Minä vain tulen hulluksi.
Jos jotain ei kohta tapahdu tai jos emme pian pääse täältä...
En kestä enää kovin pitkään.
-Kunpa sinulla olisi usko. -Ei kiitos.
Se ei ole minua varten.
En tarkoittanut oikeaoppista uskoa-
-tai että pitäisi uskoa taivaaseen, helvettiin ja kiirastuleen.
Tarkoitin vain uskoa johonkin, ei sillä ole väliä mihin.
Kunhan uskoo johonkin.
Kun ajattelen ulkomaailmaa ja puita, kukkia ja lokkeja...
Ja kun ajattelen, miten tärkeä olet minulle, Peter...
Ja kaikkia hyviä ihmisiä, Miepiä, herra Kraleria ja vihanneskauppiasta.
Ja että kaikki vaarantavat henkensä puolestamme...
Kun ajattelen hyviä asioita, en enää pelkää-
-sillä huomaan, että Jumala on sisälläni.
Sehän on hyvä, mutta...
Kun minä alan ajatella, minä suutun.
Katso nyt meitä. Olemme istuneet piilossa kaksi vuotta.
Emme pysty edes liikkumaan.
Odotamme vain, että he tulevat hakemaan meidät.
Emme ole ainoat, jotka kärsivät. Ihmiset ovat kärsineet ennenkin.
-Joskus yksi rotu, joskus toinen. -Se ei silti paranna minun oloani.
Tiedän, että on vaikea uskoa, kun ihmiset tekevät kauheuksia.
Välillä ajattelen, että maailmalla on kriisivaihe-
-aivan kuin minulla ja äidillä. Se menee ohi ajallaan.
Ehkei vielä satoihin vuosiin, mutta joskus...
Kaikesta huolimatta uskon, että ihmiset ovat sisimmässään hyviä.
Minä haluan nähdä sen nyt enkä tuhannen vuoden päästä.
Meidän pitäisi ajatella tätä vain osana suurta kokonaisuutta-
-jossa elämämme on vain lyhyt minuutti.
Kuuntele nyt meitä. Mehän puhumme kuin hölmöt aikuiset.
Katso taivasta. Eikö se olekin kaunis?
Jonain päivänä, kun olemme taas ulkopuolella, minä aion...
Kaksi viime vuotta olemme eläneet pelossa. Nyt voimme elää toivossa.
Näin oleskelumme salaisessa siivessä näyttää olevan ohi.
Saimme vain hetken kerätä tavaramme.
Saamme kukin ottaa vain yhden laukun ja vaatteet yllemme.
Niinpä, rakas päiväkirjani-
-se tarkoittaa, että minun pitää jättää sinut.
Hyvästi toistaiseksi.
PS. Jos joku sattuu löytämään tämän päiväkirjan-
-voisitko säilyttää sitä minua varten, sillä joskus aion...
Siihen se loppui.
Olin lähtenyt maaseudulle etsimään ruokaa.
Palatessani poliisit olivat täällä.
Saimme selville myöhemmin, että täällä käynyt varas oli tehnyt ilmoituksen.
-Tiesimme miehen... -Se tuntuu nyt niin oudolta.
Olimme niin toiveikkaita, sillä sotauutiset olivat hyviä.
Liittoutuneet etenivät, joten olimme varmoja, että he ehtisivät ajoissa...
Mutta...
Syyskuussa meidät lähetettiin Puolaan, miehet ja naiset eri leireihin.
Sieltä heidät lähetettiin Belseniin.
Minä jäin Auschwitziin.
Tammikuussa meidät harvat eloonjääneet vapautettiin.
Sota ei kuitenkaan ollut vielä ohi.
Kotiin pääseminen kesti kauan.
Aina kun juna pysähtyi, me keräännyimme ulos junasta.
Kävelimme ryhmästä toiseen.
"Missä olitte? Olitteko Belsenissä?"
"Buchenwaldissa? Mauthausenissa? Missä?"
"Tunsitteko vaimoani? Näittekö miestäni, poikaani tai tytärtäni?"
Sain kuulla, että vaimoni oli kuollut.
Ja Margot, van Daanit, Peter, Dussel...
Mutta...
Anne... Toivoin yhä.
Eilen olin Rotterdamissa.
Tapasin siellä erään naisen, joka oli ollut Annen kanssa Belsenissä.
Nyt tiedän.
Kaikesta huolimatta uskon, että ihmiset ovat sisimmässään hyviä.
Hänenlaistaan ei ole toista.