Scenene er innspilt i autentisk miljø i samarbeid med Amsterdam by.
Mr. Frank...
Kraler...
Mr. Kraler... og Miep...
- Mine gode venner. - Vi er så glade for å se deg.
Vi har ikke hørt noenting.
- Jeg er alene. - Bli med hjem til oss. Og hvil.
- Bo hos oss. - Jeg kan ikke bo i Amsterdam.
Dette er hjemmet ditt.
- Amsterdam er hjemmet ditt. - Jeg har for mange minner her.
Til og med å se dere...
- Unnskyld, dere har gjort så mye. - Og vi skulle gjenta det.
- Alter borte. Boka hennes... - De tok alt bortsett fra noen papir.
Vi sparte brevene og papirene dine.
Brenn det, er du snill. Brenn alt sammen.
Jeg lovte å finne boka hennes.
Annes dagbok? Den ligger der hun forlot den.
"9. juli 1942."
I 1942... Er det mulig? Det er jo bare tre år siden.
"Kjære Dagbok. Vi skal bli venner, så jeg skal fortelle alt om meg selv.
Jeg heter Anne Frank og er 13 år. Jeg er født i Tyskland.
Siden vi er jøder, flyttet vi til Holland da Hitler tok makten.
Det gikk bra med oss til krigen kom og Holland ble okkupert.
Da ble det vanskelig for jøder."
Nesten alt var forbudt. Vi ble nødt til å bære jødestjerner.
Jeg måtte levere fra meg sykkelen min, og fikk ikke gå på hollandsk skole.
Jeg kunne ikke gå på kino, kjøre bil eller masse annet...
Men vi barn klarer likevel å ha det gøy.
I dag tidlig vekket far meg klokka fem og ba meg kle på meg.
Vi skulle gjemme oss.
Jeg tok på meg så mye det gikk. Kofferter kunne vekke mistanker.
Vi skulle dra - forsvinne i tomme intet.
Dette er et stort eventyr.
Tre andre skulle bli med. Far var den eneste som hadde truffet dem.
- Noe har skjedd. - De har lang vei å gå.
- De har sikkert blitt arrestert! - Slutt å bekymre deg.
Vi er her.
Mr. Van Daan. Mrs. Van Daan. Peter.
Vi gikk en omvei for å unngå Det Grønne Politiet.
Datteren min Anne, min kone Edith, Margot...
Dette er sønnen vår Peter.
La oss ta av oss litt klær.
- God morgen. - God morgen, Mr. Kraler.
Vi håpet at vi skulle rekke å få alt i orden.
Ikke tenk på det. Vi har masse tid til å få orden på alt selv.
Hermetikk og grønnsaker er her. Jeg tar rasjoneringskortene senere.
Om de ser navnene våre på kortene, så vet de at vi er her!
Vi fjerner navnene deres.
Rør aldri gardinene.
Ingen får røre gardinene.
Om noen på gata ser opp, er vi fortapte.
Vi risikerer også Mieps og Mr. Kralers liv.
Dere har 13 minutter på å installere dere. Vi bærer mat opp hver dag.
Hvordan skal vi kunne takke deg?
Jeg trodde aldri en mann som Frank ville bli nødt til å gjemme seg.
Takk, Mr. Kraler.
- Anne! - Jeg har tre par til på meg.
- Hva mente de med 13 minutter? - Før arbeiderne kommer.
Under arbeidstiden må vi være stille.
Den minste lyd kan høres på kontorene og på fabrikken.
De jobber fra 8.30 til 17.30.
Fra 8.00 til 18.00 får vi bare - om nøden krever - gå rundt...
i strømpelesten. Vi får bare viske...
vi kan ikke bruke oppvaskkummen eller toalettet.
Ikke noe søppel får...
Ikke noe skrap får kastes ut, ikke engang et potetskall.
Vi brenner søppelet om natta.
Sånn må vi leve til det er over hvis vi skal kunne overleve.
Etter klokka seks kan vi bevege oss, snakke og le, spise og lese.
Nå går vi til våre rom. Mr. og Mrs. Van Daans rom er oppe.
Beklager at Peter ikke får plass der. Han får bo her.
- Hvor bor jeg? - Du og Margot bor der inne.
- Hvor sover du og Mrs. Frank? - Dette rommet er også soverommet.
Nei, dere får ta rommet der oppe.
Jeg har planlagt det i lang tid. Det er den beste løsningen.
Du sov ikke i hele natt, Edith. Gå inn og hvil deg med Margot.
- Hvordan går det med Anne? - Jeg er pigg, jeg skal hjelpe far.
Mr. Frank?
- Rekker jeg å gi katten litt vann? - Du har bare fem minutter på deg.
Han kan ikke leve uten katten.
Visste ikke at du hadde en katt. Jeg elsker katter.
- Hva heter den? - Mouschi.
Det er en hannkatt, og han liker ikke fremmede.
Er han kastrert? Du burde kastrere ham så han ikke slåss.
For en fin katt.
- Hvilken skole går du på? - Jødiske skoleverket.
- Jeg har aldri sett deg der. - Jeg har sett deg... noen ganger.
- Hvorfor kom du ikke bort? - Vet ikke... Jeg er en enstøing.
Det blir vanskelig å være enstøing her.
Hva sier vennene våre når vi ikke kommer i dag?
Jeg skulle møte Sanne. Hun er min beste venn.
Hun er like tynn som meg. De pleier å erte oss for det.
Du har fjernet stjernen!
De tar deg om du går ut uten stjerna.
Hvem skal ut?
- Hjelp til. - Det gjør jeg jo
- Hva skal du gjøre med den? - Brenne den.
Det skulle jeg aldri kunne gjøre. Jeg vet ikke hvorfor.
Vi som får lide så mye for den.
Det vet jeg. Men det er jo tross alt Davidsstjernen.
Annele... klokka er straks åtte.
- Vil du ikke være med oss, Peter? - Nei takk, det blir bra her.
Ikke glem å ta av deg skoene.
Peter... Det er fint å ha deg her.
Vi sees senere.
Han gikk på min skole...
Det føles trygt å vite at Mr. Kraler og Miep er der nede.
Jeg spurte far hva som ville skje om vi ble oppdaget.
Far sa at de skulle lide samme skjebne som vi.
Vi er over en krydderfabrikk. Det lukter krydder i hele huset.
Jeg leste ut "To byer" den første dagen.
"Det jeg gjør nå er mye, mye bedre enn jeg noensinne har gjort i livet.
Den hvile jeg går til er mye, mye bedre enn noen jeg har hatt.
Slutt."
Det var en veldig sørgelig bok.
Det er Miep og Kraler.
Her er kassen du ba om, Mr. Frank.
Dere var så stille. Trodde nesten at dere hadde gått ut!
Jeg sa ikke en lyd hele dagen! Det skulle de vite på skolen.
Vær stille!
- Hva er dette for noe? - Dere trenger ikke viske nå.
Så fin katt...
Annele... Åpne kassen der, er du snill.
Jeg skal late som om dette er et pensjonat. Et merkelig pensjonat.
Mine filmstjerner! Jeg lurte på hvor de hadde blitt av.
Og dronning Wilhelmina...
Det er noe mer også. Let litt til.
En dagbok...
Jeg har aldri hatt en dagbok, men jeg har alltid villet ha en...
- Jeg går ned og henter en penn. - Nei, Anne!
- Men det er jo tomt nå. - Du får ikke gå dit ned. Aldri.
Beklager, det er ikke trygt.
Det blir vanskelig...
men det er ingen vegger eller låser som kan stenge dine tanker.
Det kan innebære noen fordeler for deg å være her.
Husker du at du sa at du heller døde enn å ta på deg galosjer?
Du var likevel nødt til å ta dem på.
Men så lenge vi er her, trenger du ikke ha på deg galosjer.
Og pianoet. Du slipper å øve på pianoet. Det blir fint for deg her.
Det føles merkelig at jeg skal føre dagbok.
Ikke fordi jeg aldri har hatt noen, men verken jeg eller en annen-
- vil være interessert i en 13 år gammel skolejentes liv.
Men hvilken rolle spiller det?
Jeg vil skrive, og mer enn det...
Jeg vil ta fram alle saker som ligger dypt i hjertet mitt.
Jeg burde vel fortelle hvordan det er å gjemme seg-
-men jeg vet ikke helt selv ennå.
Jeg vet bare at det er merkelig å aldri kunne gå ut-
- á aldri kunne puste frisk luft, løpe eller hoppe...
Onsdag 23. september 1942.
Vi får gode nyheter fra krigen. Stalingrad holder ut.
Russernes framrykning fortsetter.
Nå gikk den siste arbeideren.
- Jeg er først på toalettet. - Skolen er slutt, Margot.
Hvor er skoene mine...?
Har du sett skoene mine?
Dette skal du få angre.
Bare vent...
Slutt, Peter!
- Hvor skal du? - Jeg skal gi Mouschi mat.
Du burde ikke leke sånn med Peter. Det passer ikke for en ung dame.
Du vil behandles som en voksen, og oppfører deg som et barn.
Jeg vil bare ha det litt morsomt.
Jeg vet ikke hva det er med den gutten.
Gi ham litt tid.
Holder ikke to måneder? Det er så man kan gråte!
Miep pleier alltid å være så punktlig...
- Kom, så danser vi, Margot. - Jeg har ikke tid.
Vi glemmer jo hvordan man danser. Når vi kommer ut har vi glemt hele greia.
- Hvor er Peter? - Med katten sin, naturligvis!
Han er ikke klar med skolearbeidet.
Peter!
- Hva er det? - Moren din vil at du kommer ut!
- Jeg mater Mouschi. - Far synes at du kaster bort tida.
- Jeg har ikke sett ham siden lunsj! - Jeg bare advarer deg.
- Jeg kan mate ham. - Du holder deg unna!
Sånn sier man vel ikke til sin lille kjæreste?
Mamma, vær så snill og ikke si sånn.
Se, han rødmer!
Det gjør jeg overhodet ikke! La meg være.
Du trenger ikke skamme deg for at du har en liten kjæreste.
- Hun er bare 13 år! - Og du er 16. Det er perfekt.
Jeg advarer deg, Mr. Frank. Fortsetter krigen, så er vi snart i slekt.
Jeg har ikke sett katten siden lunsj. Jeg skal mate Mouschi...
Min lille Mouschi. Jeg kan ikke leve uten min Mouschi.
- Min herlige katt! - Da så, miss Kvakk-kvakk!
Du kalles det på skolen ettersom du snakker hele tida.
Du er ulidelig!
Du er varm, Anne.
Føler du deg frisk?
Du har vel ikke feber? Du vet at vi ikke kan ta doktoren hit.
Vi kan bare forebygge sykdommer. Rekk ut tungen.
- Dette er jo latterlig, mamma. - Ikke vær barnslig nå.
Rekk ut tungen.
- Otto... - Du hørte hva mamma sa, Anne.
Du er frisk.
Det feiler ikke Anne noe som ikke kan kureres av en sykkeltur-
- eller et besøk hos kameraten sin Sanne de Vries.
Skulle ønske at Peter var en jente, så jeg hadde noen å snakke med.
Av alle gutter i verden... Hvorfor ble jeg innelåst med ham?!
- Kommer det noen? - Er det Miep?
- Underlig... - Kanskje hun er skadet.
Hun må komme snart. Jeg blir gal uten sigaretter.
Din historieprøve var utmerket, og bra på latin også.
Algebraen, da?
Hittil har jeg vært foran deg, men i dag hentet du meg igjen.
- Margot får rette på det. - Ikke sant at algebra er kjedelig?
- Hvordan gikk det for meg? - Strålende, så klart.
Din franskavhandling var utmerket.
- Får jeg prøve? - Nei, Anne...
Det går bra. Men vær forsiktig, er du snill.
Min far ga meg kåpen året før han døde.
Han kjøpte alltid det beste til meg.
Hadde du mange kavalerer før dere giftet dere?
- Det er uhøflig å spørre om sånt. - Det gjør ingenting.
Huset var alltid fullt av unge menn. Da jeg var ung...
Ikke nå igjen!
Hold kjeft!
En sommer bodde vi i et stort hus.
Guttene...
Guttene svermet som bier rundt et syltetøyglass.
Da jeg var 17 år...
På den tida hadde jeg pene bein.
Kanskje jeg ikke er like pen nå, men jeg har fortsatt pene bein.
- Hva synes du, Mr. Frank? - Det holder, vi ser dem.
Jeg spurte ikke deg, jeg spurte Mr. Frank!
Blir du flau? Jeg håper at din blivende kone har like pene ben.
Pappa bekymret seg for alle guttene.
Om noen av dem ble nærgående, så skulle jeg si:
"Ikke glem at jeg er en dame."
Ikke snakk sånn. Hun skriver jo alt i dagboken sin!
Er du ikke ferdig ennå?
- "Grubleren..." - La ham være!
Jeg er vel håpløs!
Du har ingen som hjelper deg slik som far hjelper Anne og meg.
Men hvis jeg... Hvis vi...
Vil du lese med oss? Skal vi ha samundervisning?
Takk, gjerne!
Du er en engel! Hvorfor traff jeg ikke deg før den der?
Det er best at vi går inn på rommet ditt og leser.
Hør på Mr. Frank. Han er veldig skolert.
Klokka er over åtte. De burde ha vært her.
- De kommer. Ikke vær redd. - Det har skjedd noe.
Må du krype omkring på gulvet?
Du får dårlig humør av røykingen.
- Har du allerede røykt alt? - Jeg hadde bare en pakke.
Du burde slutte å røyke.
- Du røyker opp alle pengene våre! - Hold kjeft!
Hva glor du på?
Jeg trodde at det bare var barn som kranglet.
Vi diskuterer. Jeg har aldri truffet et så uforskammet barn før!
Drikk melken din.
- Du trenger litt juling! - "lkke glem at jeg er en dame."
Hvorfor er du ikke snill og stille som din søster Margot?
Hvorfor må du briske deg? Menn liker ikke sånt.
En mann vil ha en jente som lytter, og som lager mat og syr...
Heller tok jeg livet av meg!
Jeg skal dra til Paris og studere musikk og kunst.
Jeg skal bli skuespiller, eller danser...
Din klossete tosk!
Kåpen fra min far er ødelagt, men det blåser vel du i!
Jeg skulle kunne drepe deg!
- Du får ikke oppføre deg sånn. - Det var jo et uhell.
Jeg mener at du er frekk. Du får ikke være frekk.
De er våre gjester. Margot krangler ikke med dem.
- Prøv å være som Margot. - Så de skal få trampe på meg også?
Hva er det med deg? Hadde jeg snakket slik til moren min...
Folk er ikke slik i våre dager. "Ja, mor. Nei, mor. Som du vil, mor."
Jeg må slåss for meg selv. Bli til noe!
- Du trenger ikke å slåss. Margot... - Det er det eneste jeg hører!
Hun gjør alt rett, og jeg alt feil. Du er verst av alle sammen!
Vi kan ikke fortsette sånn. Anne flyr på meg, så snart jeg sier noe.
Snart er hun i godt humør igjen.
Jeg sa til din far at det aldri skulle fungere med to familier...
Hjertet stopper når jeg hører det der.
- Pappa. - Miep er her.
Er det Miep? Da får jeg sigaretter.
- Jeg er lei meg for kåpen. - Det gjør ingenting.
Hei!
Når Mr. Kraler kommer, skinner sola.
Dirk måtte gjemme seg for å slippe arbeidstjeneste.
Han ville at dere skulle ha radioen hans.
Den velsignede radioen er våre øyne og ører til verden.
Vi lytter på den tyske stasjonen for å høre bra musikk.
Og vi hører på BBC for å få håp.
Fienden er på retrett. Åttende armé fortsetter å rykke fram.
- Det er fint. - Vi får se hva nazistene sier.
Berlin.
Må vi høre?
Nå er det nok.
Det er Kraler.
De er her.
Slipp oss inn.
- Vi hadde besøk i går kveld. - En tyv.
- Hørte dere ham? - Han var rett under dere.
Vi trodde det var Det Grønne Politiet.
- Dere var vel stille? - Vi rørte oss ikke.
- Vi torde knapt å puste. - Fint, det var nære på.
- Han lette gjennom alt. - Han fikk ikke opp pengeskapet.
Han lette etter rasjoneringskortene fra motstandsbevegelsen.
Han kommer tilbake. Kvitt dere med pengeskapet.
Jeg setter opp en lapp på døra. "Tyver, pengeskapet er borte."
Kan jeg få snakke med deg?
Vi må kvitte oss med radioen. Vi brenner den.
- Dagboka hennes også. - Lkke dagboka.
- Over mitt lik! - Hvor er den?
Om de finner oss så spiller det ingen rolle.
Vanligvis har jeg gode nyheter. Men noe har hendt.
En mann oppsøkte meg angående en jødisk tannlege.
Han ba meg om å finne et gjemmested, så jeg spør dere.
Jeg vet at det er mye å be om, men kan dere ta imot ham?
- Klart det. - Han heter Jan Dussel.
Han får gjerne komme, men hvor skal han bo?
- Maten holder knapt til oss selv. - Vi får rasjonere.
- Han kan ta min seng. - Nei, Peter. Han får ta Margots seng.
Mr. Dussel...
Pass hodet.
- Kom inn, Mr. Dussel. - Dette er Mr. Frank.
- La meg ta sakene deres. - Nå er du i gode hender.
Jeg må levere tilbake frakken.
- Hvordan kan jeg takke dere? - Mr. Kraler og Miep er vår livline.
Vi er ikke heltemodige. Vi liker bare ikke nazistene.
"Ingen forteller nederlendere hva vi skal gjøre med jødene."
Vi kommer tilbake i morgen og sjekker at du har det bra.
- Velkommen, Mr. Dussel. - Min kone Edith, Mr. og Mrs. Van Daan.
Deres sønn Peter, og døtrene mine Margot og Anne.
Vær så god og sitt.
Tenk å finne Mr. Otto Frank her!
Da er dere ikke i Sveits. Noen sa dere hadde flyktet til Sveits.
- Har dere vært her hele tida? - Helt siden i juli.
Sa Mr. Kraler at vi har lite mat?
Vi har tre rasjoneringskort på sju personer. Med deg blir vi åtte.
Du innser neppe hva som skjer der ute om du bekymrer deg for det.
Hver dag forsvinner det hundrevis av jøder her i Amsterdam.
De omringer et helt strøk og går fra hus til hus.
Barna kommer hjem fra skolen og oppdager at foreldrene er borte.
Hundrevis blir deportert...
Familier vi kjenner: Hallensteins, Wessels...
Man får ordre om å innfinne seg på stasjonen en bestemt dag...
Man får ta med det nødvendigste.
Kommer man ikke, blir man hentet og sendt til en dødsleir.
- Har det blitt så ille? - Unnskyld at jeg sier det.
- Kjenner du familien de Vries? - De er borte.
Sanne og jeg går i samme klasse. Hun er min... beste venn.
Hun kom hjem fra skolen en dag. Foreldrene var borte.
Hun var alene i to dager før de kom og hentet henne.
Bone?
Sammen med alle andre.
- Vet du hvem Meyerbergs er? - Vi venter med utspørringen.
Mr. Dussel vil nok innstallere seg. Vis ham rommet hans, Anne.
Unnskyld hvis jeg ikke har uttrykt min takknemlighet.
Dette kom som et sjokk.
Jeg har alltid sett meg selv som nederlender. Jeg er født her.
Min far og bestefar er født her, og nå etter alle disse årene...
Unnskyld meg.
Det er ikke det Mr. Kraler sier. Han sier at det blir bedre.
Jeg liker det Kraler sier bedre.
God natt.
- Si god natt! - God natt, mamma.
- Har du barn, Mr. Dussel? - Nei, jeg er ikke gift.
- Har du ingen slektninger heller? - Ingen.
Så fælt. Du må være veldig ensom.
Jeg er vant til det.
Det ville jeg aldri kunne venne meg til.
- Hadde du ikke engang et husdyr? - Nei, jeg er allergisk mot pelsdyr.
- Jeg får astma. - Kjære vene!
- Peter har en katt. - Her?!
Vi ser den knapt. Han har den på rommet sitt.
- Det blir sikkert ingen problemer. - Nei, jeg håper ikke det.
Jeg håper at jeg ikke vil plage deg, Mr. Dussel.
Ser ut til at jeg irriterer de fleste.
Jeg går bra sammen med ungdommer.
Pasientene mine tar ofte med seg ungene sine til meg.
- Så det skal du ikke bekymre deg for. - Takk, Mr. Dussel.
- God natt. Jeg er straks tilbake. - God natt.
Forsiktig.
Sanne...
Hjelp meg!
Dere får ikke ta meg!
Hjelp meg...
Nå er det bra... Tenn lyset, Mr. Dussel.
Du drømte. Det går bra.
Dere må gjøre noe med jenta. Hun setter livet vårt på spill.
Anne er faktisk ikke en soldat ved fronten!
Gå og legg deg igjen, Mr. Dussel. Hun er snart seg selv igjen.
"Gå og legg deg igjen"
Jeg går på toalettet. Der er det i hvert fall stille.
Vil du ha litt vann?
Var det en ekkel drøm? Hvis du forteller om den...
- Jeg vil helst ikke snakke om det. - Forsøk å sove da.
- Jeg sitter her hos deg. - Det trenger du ikke.
Men jeg vil veldig gjerne være hos deg.
Jeg vil helst at du ikke gjør det.
God natt...
Går det bra? Er det ingenting du vil ha?
Kan du be pappa å komme?
Ja visst, kjære venn.
- Hun spør etter deg. - Edith...
Gå til henne, hun skjelver av frykt.
Hun vil ikke vite av meg. Hun dro seg unna meg.
Det Grønne Politiet skulle ta meg på samme måte som de tok Sanne.
Det går over. Jenter i den alderen foretrekker alltid faren sin.
Du gjorde ikke sånn. Du stengte meg ikke ute.
- Skal jeg lese for deg? - Nei, bare sitt hos meg en stund.
- Tror du at noen der ute hørte meg? - Nei. Legg deg ned nå.
Forsøk å sove.
Jeg er en skikkelig feiging. Jeg er så skuffet over meg selv.
Så snart det skjer noe løper jeg til deg som en drittunge.
Jeg er glad i deg, pappa. Jeg elsker ingen andre enn deg.
Det er sant. Jeg elsker bare deg. Det har jeg visst lenge.
Jeg er glad for at du sier det, men du skal også elske moren din.
Hun trenger din hjelp... og kjærligheten din.
Vi har ingenting felles. Hun forstår meg ikke.
Når jeg prøver å snakke om livet, spør hun om jeg har forstoppelse.
Du har såret henne dypt. Hun sitter der inne og gråter.
Jeg var fæl mot henne! Hva er det med meg?
Ikke si at det går over. Hjelp meg.
Det er så lite vi foreldre kan gjøre for våre barn.
Vi kan bare forsøke å være forbilder og vise veien.
- Resten må du gjøre selv. - Jeg prøver virkelig.
Hver kveld tenker jeg på dumme ting jeg gjorde i løpet av dagen.
Som da jeg la en bløt mopp i Mrs. Van Daans seng.
Og nå dette med mamma. Jeg sier til meg selv: "Det var dumt gjort."
Og jeg bestemmer meg for å aldri gjøre slik igjen. Aldri.
Kanskje jeg gjør noe verre, men aldri akkurat det.
Jeg har en bedre side, pappa. Men jeg tør ikke vise den.
Jeg er redd folk skal le av meg.
Derfor synes den stygge Anne på utsiden...
og den snille blir på innsiden.
Jeg vil bytte plass på dem og la den snille Anne være på utsiden...
og den stygge på innsiden...
Det vil jeg gjerne.
Kanskje det blir sånn om bare...
Hun sover.
Torsdag 29. oktober 1942.
Mr. Dussel og jeg kranglet skikkelig i går. Mr. Dussel, ja!
Alt jeg gjør er galt.
Da han bjeffet på meg, tenkte jeg at jeg en dag skal slå til ham-
-så han flyr rett i taket!
Hvorfor tror alle voksne at de kan oppdra barn?
Særlig de som ikke har barn selv.
Mandag 9. november 1942. Gode nyheter!
De allierte har gått i land i Afrika. Churchill snakket på BBC fra London.
Dette er ikke slutten. Det er ikke engang begynnelsen på slutten.
Men det er kanskje slutten på begynnelsen.
Flyangrepene blir verre. Britiske fly flyr stadig mot Tyskland.
Det er uutholdelig!
Hva skjer hvis huset blir truffet? Vi kan jo ikke komme oss ut.
Om huset treffes er problemene dine ute av verden.
De skjøt ned et engelsk fly!
Peter!
Det er langt herfra.
Dette burde være som musikk i dine ører, Mrs. Van Daan.
Jo flere britiske fly som kommer, desto fortere ender krigen.
Det tar aldri slutt.
Vet dere hva jeg har lyst på? En kopp te.
Hvis dere drikker te nå, får dere ingenting i morgen tidlig.
Jeg tar også en kopp.
- Vil du ha te nå eller i morgen? - I morgen tidlig.
- Jeg tar min nå. - Takvinduet!
Priset være Herren-
- som har invitert oss til å tenne Hanukka-lysene.
Priset være Herren-
-som har frigjort våre forfedre.
Priset være Herren-
- som har gitt oss liv, styrke, og denne glade høytid. Amen.
Mandag 7. desember 1942. Hanukka kom tidlig i år.
Vi tenner lyset for å feire de gjerninger-
- som de heltemodige mackabéene utførte for 2000 år siden.
De kjempet mot tyranni og undertrykkelse og bygde vårt tempel.
Må disse lys minne oss på å se mot Herren når vi har problemer.
"Jeg løfter øynene mot fjellene. Min hjelp kommer fra Herren.
Ikke skal han la din fot vakle, han som bevarer deg!
Israels bevarer sover ikke.
Herren bevarer deg, han er din skygge på din høyre side.
Herren skal bevare deg fra alt ondt, han skal bevare sjelen din.
Herren skal bevare din utgang og din inngang fra nå og til evig tid."
- Amen. - Får jeg be om hattene?
- Det var veldig vakkert. - Det er ikke ferdig ennå!
- Så blir det sanger og gaver... - Dessverre ikke i år.
- Ellers gir man alltid gaver. - Som på vår Sankt Nikolasdag.
Overhodet ikke! Hva er du for jøde som ikke kjenner til Hanukka?
Første dag tennes et lys, så to, og tre, til åtte lys er tent.
Da er det vakkert.
Vi får gaver i åtte dager som blir finere for hver dag som går.
I år er vår gave at vi er i live.
Nei, jeg har faktisk noe.
Gaver!
Til Margot.
Les det høyt.
"Du er hele tiden så behersket, du aldri sint kan bli
Snill du er, men om raseri deg tærer - skriv av deg her uti"
En ny kryssordbok!
Det er din gamle. Jeg hvisket ut alt i den, så du kan gjøre dem om igjen.
Takk.
- Mrs. Van Dann. - Jeg har jo ingenting til noen.
Det er sjampo. Jeg blandet såperester med min siste cologne.
Jeg rakk ikke å skrive vers til alle.
Mr. Van Danns gave er noe han virkelig vil ha...
Sigaretter!
To stykker! Far fant litt gammel pipetobakk i foret på frakken.
Det var ikke dårlig... Tenn den da, Putti!
Det er tobakk, jeg lover!
Det er bare litt lo i...
Takk, Anne.
Til mamma.
"Her er noe du får av meg
Ti timer av hva du vil som jeg gjør for deg"
Undertegnet: Anne Frank.
Ti timer av hva du enn blir tilsagt?
- Du har ikke lyst til å selge det? - Aldri.
Det er den fineste gaven jeg har fått.
Til far.
Jeg skulle ikke ha noen gave.
Det er et halstørkle. Knyt det om halsen.
Jeg strikket det i mørket. Da så det bedre ut...
Takk, Anne.
Til Mouschi.
Denne er til deg...
fra miss Kvakk-kvakk.
Skal du ikke åpne den?
- Hva er det? - En barberhøvel.
Miep skaffet den til meg. Den er brukt, men du trenger en nå.
- Hvorfor det? - Se på overleppen hans.
Vil han bli kvitt det? Stryk på litt melk og la katten slikke det bort.
- Det var ikke morsomt! - Han skal gå inn og barbere seg.
Mouschi skal få sin gave.
Sist, men ikke minst-Mr. Dussel.
Til meg?!
Ørepropper, så du slipper å høre når jeg vrir meg i senga.
Jeg har laget dem selv. Prøv å se om du kan høre meg.
- Skal jeg sette dem slik? - Er du klar?
- Er du klar?! - De fungerer!
De forsvant inn!
Takk.
Nå synger vi en sang, pappa.
Annele... Vi synger ikke den i kveld.
Det er en sang om fest og glede.
- Vær så snill, jeg lover å ikke rope. - La gå, men ikke for høyt.
Jeg har jo sagt at du ikke får ta hit katten. Ut!
Har du ikke vett i hodet? Ta katten ut!
Her er ingen katt.
Det trenger ikke være katten. Det er nok med kattehår på klærne hans.
- Vi skal kvitte oss med den. - Endelig hører dere på meg.
Jeg gjør det ikke for din skyld. Katten spiser opp maten vår.
Jeg gir ham bare småsmuler!
Han blir tykkere for hver dag som går. L kveld skal han ut.
Du kan ikke gjøre det, det er Peters katt. Han elsker katten sin.
Må han ut, så går jeg også.
Ingen av dem skal ut. Tenk på at det er Hanukka!
Syng, Anne.
Først blåser vi ut lysene, så vi kan tenne dem i morgen igjen.
- Men de skal jo brenne ned. - Gud forstår at vi har få lys.
Priset være Herren som lar oss feire denne glade høytid. Amen.
De har gått. De oppdaget oss ikke.
Det var Det Grønne Politiet. De tilkaller hjelp.
- Kanskje det var Gestapo. - Eller en innbruddstyv.
- Jeg går ned. - De er kanskje der.
Det er lørdag i dag. Vi får ikke vite noe før på mandag.
Vi kan ikke leve i uvisshet i to dager til.
Hent pengene våre. Det sies at man kan bestikke dem. Skynd deg!
Vil du bli slept til en konsentrasjonsleir?
Vær stille!
Kan ikke noen gå og hente far?
Har du ikke skapt nok problemer?
Jeg løfter øynene mine opp til fjellene.
Min hjelp kommer fra Herren.
Han som bevarer Israel sover ikke.
Herren bevarer deg. Han er skyggen på din høyre side.
Kom hit.
Det er best jeg går og kontrollerer.
Herren skal bevare deg fra alt ondt, han skal bevare sjelen din...
De tok skrivemaskinen og løp ut uten å lukke døra.
Vakten kom forbi.
En katt!
Tyven forsvant da han hørte at jeg kom.
De er gått. De låste døra.
De kan like gjerne komme og gjøre prosessen kort. Jeg kan ikke tenke.
Faren er over.
Forstår dere ikke at vi er i større fare enn noensinne?
På grunn av den klumsete tosken vet noen at vi gjemmer oss her!
Skulle tyven si at han hørte noe mistenkelig ved et innbrudd?
En dag blir tyven tatt og kjøpslår med Gestapo.
Han sier: "Slipp meg så viser jeg dere hvor noen jøder gjemmer seg."
- Han har rett. - Vi kan ikke bli her, mamma.
- Kom, så går vi. - Hvor da?
Ja, hvor da?
Har dere mistet all deres tillit og alt mot?
For en stund siden trodde vi at de hadde oppdaget oss, men vi lever.
Vi er i sikkerhet.
Vi takker deg, Herre, som i din nåde har skånet oss.
Amen.
Annele...
Hva med sangen?
Lørdag 1. januar 1944.
Enda et år har gått, og vier fortsatt på gjemmestedet vårt.
Vi har vært her i et år, fem måneder og tjuefem dager.
Et familiemedlem har forlatt oss.
Mouschi rømte.
Vi er alle litt magrere. Van Danns "diskusjoner" er enda voldsommere.
Mor forstår seg fortsatt ikke på meg, og jeg forstår ikke henne.
Men en stor forandring har skjedd. En forandring i meg selv.
Jeg leste et sted at en jente i min alder er usikker på seg selv.
Hun blir innadvendt og tenker på de undere som foregår i kroppen sin.
Det som skjer med meg er så fantastisk.
Ikke bare det som synes, men også det som foregår der inne.
Hver gang det skjer, føles det som en herlig hemmelighet.
Jeg lengter til når jeg på nytt skal få føle det der inne i meg.
Annele og Peter!
For en overraskelse! Mr. Kraler og Miep er her.
Dere burde ikke ha kommet, dere har jo fri i dag.
Ikke snakk slik. Det er flott å se dem.
Godt nytt år, Mr. Dussel.
Går det bedre nå, Margot?
Vi har proppet i henne medisiner så hun ikke skal hoste.
Se hva Miep hadde med seg... En kake!
Kake... Jeg henter tallerkener.
Takk, Miep! Du må ha brukt flere ukerasjoner med sukker.
- Så fin den er! - Jeg har ikke sett en kake på lenge!
Ikke siden kaken i fjor som det sto "Fred i 1943" på.
"Fred i 1944."
Noen gang må det bli fred.
Vær så god, elskede.
- Hvor mange er vi? - Jeg skal ikke ha.
Fint, da er vi... sju stykker.
- Vi er åtte som vanlig. - Jeg trodde ikke Margot ville ha.
- En kakebit kan ikke skade. - Jeg vil ikke at hun skal få hoste.
- La Mrs. Frank skjære opp kaken. - Hvorfor det?
- Hun deler mer rettferdig. - Hva mener du med det?
Pleier jeg ikke å dele alt i like store biter?
Gjør Jeg ikke det?
- Gjør jeg ikke det?! - Jo.
Alle får like mye... unntatt Mr. Van Dann som får litt mer.
Det er løgn!
Du ser, Miep, hva en liten kakebit gjør med oss.
Vær så god, Mrs. Frank.
- Er du sikker på at du ikke vil ha? - Helt sikker.
- Miep? - Nei takk.
Skjær opp kaken nå.
Mouschi har kanskje løpt hjem til oss. Kan dere gå dit og se?
Han har vært borte i en uke...
Innser du ikke at noen har fått seg et festmåltid på den katten?
Kjempegod.
Jeg skal gå på fest i kveld.
Så morsomt! Husk hva alle har på seg og hva dere får å spise.
Du skal få en full redegjørelse. Adjø, alle sammen.
Et øyeblikk, jeg vil be dere om en tjeneste.
Hvor skal du gå, Putti? Hva skal du?
Nei, ikke pelsen!
Pappa vil selge pelsen hennes. Hun elsker den pelsen.
Jeg fikk pelsen av pappa! Nei!
Hvordan kan man bekymre seg over en pels i disse tider?
Det har ikke du noe med å gjøre! Sier du et ord til...
Vi... diskuterte bare om det var klokt å selge pelsen.
Det er egoistisk å beholde den når det finnes behøvende.
Kan du selge den for oss? Den er verdt en del.
Kjøp sigaretter til meg. Hva som helst, så mange det går.
Det er vanskelig å få tak i dem, men jeg skal prøve.
Kan jeg få snakke med deg, Mr. Frank?
- Hva er det som har skjedd? - Det er like bra at alle får vite.
- Barna... - De skulle innbille seg det verste.
Det er en mann på lageret som heter Karl.
Han kom til kontoret og spurte om jeg hadde hørt noe fra dere.
Jeg sa dere hadde flyktet til Sveits. Han trodde at jeg visste noe mer.
Jeg hadde ikke tenkt mer på saken-
- men i går, da vi var på vei ut fra lageret-
- og jeg skulle gå inn på kontoret, snudde jeg meg om.
Han sto og stirret på bokhylla. "Fantes det ikke en dør her?" sa han.
"En dør opp på loftet?"
- Så ba han om lønnsøkning. - Utpressing.
- Det er bare begynnelsen. - Vet dere hva jeg tror?
Det er han som er tyven. Det er derfor han vet at vi er her.
- Hva sa du til ham? - Jeg sa at jeg skulle tenke på det.
Hva skal jeg gjøre? Gi ham penger, eller si ham opp?
Gi ham pengene og hold ham under oppsikt!
Krever han så mye? Hva er lønnen i våre dager?
Jeg vet faktisk ikke om han vet eller ikke.
Gi ham halvparten av det han ber om.
Om det er utpressing, må vi betale det han enn krever!
Det bestemmer vi når den dagen kommer.
Kanskje jeg bare innbiller meg. I våre dager mistenker man alle.
Hvorfor ringer telefonen på en helligdag?
Det er min kone. Jeg ba henne ringe når hun har vært i kirken.
- Godt nytt år. - Adjø, Mr. Kraler.
- Jeg tilbyr ham halvparten. - Takk, Mr. Kraler.
Det er din sønns feil. Han og den forbannede kattens feil!
Det er bare et spørsmål om tid.
Noen ganger ønsker jeg at slutten kommer, hva det nå innebærer.
Da slapp vi å leve i uvisshet.
Du burde skamme deg for å snakke slik!
Tenk for en flaks vi har hatt.
Tenk på alle som dør i krigen hver dag.
Tenk på alle i konsentrasjonsleirene.
Hvorfor skal man tenke på elendigheten når man allerede føler seg elendig?
Margot, Peter og jeg er unge. Dere voksne har allerede hatt deres sjanse.
Begynner vi å tenke på all elendighet i verden, er vi fortapte.
Vi prøver å ikke miste håpet i en verden som går i filler!
Det er ikke vi som har funnet på det. Vi fantes ikke når det begynte.
Ikke la det gå ut over oss!
Høres ut som om det er vår feil at det er krig. Er det vår feil?
Du glemte denne.
Du satte dem på plass. Selv kan jeg ikke tenke når jeg er sint.
Jeg sier for mye. Jeg sårer andre.
Jeg synes at du er bra.
Takk, Peter.
Da Dussel sa at noen hadde spist opp Mouschi... Jeg ville slå ham.
Det gjorde jeg på skolen, men her går jeg bare inn til meg.
Vær glad for at du har et eget rom. "Hans nåde" er alltid i mitt.
Når de hakker på meg, må jeg stå og ta imot det.
Jeg blir så sint.
De har allerede sine meninger klare... om alt.
Vi prøver fortsatt å forme våre.
De problemer vi stilles overfor er ikke vanlige på vår alder.
Akkurat da man tror at man har løst dem, så skjer det noe...
og man må begynne på nytt igjen.
- Din far er et godt menneske. - Ja, det er han.
Han er den eneste som tror på meg.
Er det ikke merkelig med oss to?
Vi har bodd her så lenge, men det er først nå som vi snakker med hverandre.
Det hjelper å ha noen å snakke med. Man får lettet på trykket.
Om du føler at du vil lette på trykket, er du velkommen inn til meg.
- Jeg kan bli så sint at jeg koker. - Det gjør ingenting.
Mener du det?
Ellers ville jeg ikke sagt det.
God natt.
- Får jeg komme inn? - Nei, jeg er ikke pákledd ennå.
Margot...
- Erjeg stygg? - Lkke gjør deg til.
Klart at du ikke er. Du har vakre øyne, du er levende...
Kan jeg få komme inn?
- Mr. Dussel vil inn. - Han okkuperer rommet hele dagen.
Du skal vel ikke gå inn til Peter igjen?
Jo, det hadde jeg tenkt.
- Er du ikke redd at du forstyrrer? - Litt intuisjon har jeg faktisk.
Da ber jeg deg å ikke lukke døra etter deg.
- Du høres ut som Mrs. Van Dann. - Jeg mener ikke at dere gjør urett.
- Men du utsetter deg for kritikk. - Jeg skal gå til Peters rom.
Petronella Van Dann skal ikke få ødelegge vårt vennskap.
Hun er straks klar.
På min tid gikk guttene på besøk...
- Hos Peter kan de snakke uforstyrret. - Snakke? Het ikke det da jeg var lita.
Jeg er lei for at du havner utenfor, Margot.
- Jeg føler meg skyldig for din skyld. - Hvorfor det?
Når jeg går til Peters rom... føles det som om jeg sårer deg.
Selv hadde jeg blitt vanvittig sjalu.
Jeg er litt sjalu, men ikke på deg og Peter.
Jeg er bare trist for at jeg ikke har noen jeg kan snakke med.
Du har funnet et selskap som du skal gledes over.
Føler bare at til og med jeg har rett til å dele mine følelser med noen.
Jeg er overbevist om at Peter aldri kan bli den gutten for meg.
Kanskje du ikke skal være sjalu. Kanskje jeg bare har erstattet katten.
- Kan jag få komme inn på mitt rom? - Et lite øyeblikk bare.
Nå går jeg...
spissrotgang.
Tusen takk skal du ha...
Se på henne!
Hva skal man med en sønn som man aldri treffer?
Et øyeblikk, Peter.
Jeg har lyst til å snakke med sønnen min.
Ikke sitt oppe for lenge i kveld. Gutter trenger sin søvn.
Anne blir ikke lenge, hun skal legge seg klokka ni.
- Kan vi gå nå? - Hør på kirkeklokka.
De er helt håpløse. De behandler oss som drittunger.
Blås i det, det gjør jeg.
Man kan vel ikke klandre dem. De tenker på da de var unge.
De skjønner ikke hvor mye lenger vi har kommet i vår utvikling.
Jeg vet allerede hva jeg vil bli.
Jeg vil bli journalist eller noe lignende. Jeg elsker å skrive.
Hva vil du gjøre?
Jeg vil til England og hjelpe de frie hollandske styrkene.
Peter, det gjør du vel ikke? Du vil ikke klare deg.
Jo da.
Bare noen få av de hundrevis som prøver klarer seg.
Det vet jeg. Men jeg vil slå tilbake.
Jeg klarer ikke bare å sitte her.
Du liker Margot, ikke sant? Det har du gjort fra begynnelsen.
Du likte henne bedre enn meg.
- Jeg vet ikke... - Alle føler slik.
Margot er så god. Hun er smart og vakker... og det er ikke jeg.
- Det er jeg ikke enig i. - Jeg vet at jeg ikke er det.
Jeg er ingen skjønnhet. Det har jeg aldri vært, og kommer ikke til å bli.
Det er jeg overhodet ikke enig i. Jeg synes at du er søt.
- Det er ikke sant. - Og en ting til...
Du har forandret deg... etter at vi møttes første gang.
Da syntes jeg at du var veldig bråkete.
Hva synes du nå? På hvilken måte har jeg blitt forandret?
Du er roligere.
- Glad for at du ikke avskyr meg. - Det har jeg aldri sagt.
Når du slipper ut herfra kommer du til å glemme meg.
Ikke vær dum.
Når du møter vennene dine kommer du til å si:
"Hva så jeg hos den der miss Kvakk-kvakk?"
- Jeg har ingen venner. - Det er klart du har. Alle har venner.
Ikke jeg. Jeg vil ikke ha noen. Jeg klarer meg fint uten venner.
Betyr det at du klarer deg uten meg også?
Jeg betrakter meg som kameraten din.
Nei. Hvis alle var som deg, skulle det vært annerledes.
Peter...
Har du noensinne kysset en jente?
Ja... En gang.
Var hun vakker... jenta du kysset?
Vet ikke, jeg hadde bind for øynene. Det var en lek på en fest.
- Det teller vel trolig ikke. - Nei, jeg synes ikke det.
Jeg er blitt kysset to ganger.
En fremmed mann kysset meg på kinnet da jeg hadde falt på isen.
Jeg gråt.
Den andre var en venn av far som kysset meg på hånda.
Det teller vel heller ikke?
Nei.
Margot ville aldri kysse en mann hvis hun ikke var forlovet med ham.
Mamma rørte ikke ved en mann før hun møtte pappa.
Men jeg vet ikke...
Alt er så annerledes nå.
Hva synes du?
Mener du at jenter som ikke er forlovet skal bli kysset?
Det er vanskelig å vite hva man skal gjøre...
når hele verden raser sammen rundt oss.
Og man vet ikke hva som kan skje i morgen.
Hva synes du?
Jeg antar at det kommer an på jenta.
For noen - det spiller ingen rolle hva de gjør, så er det feil.
Men med andre... trenger det ikke nødvendigvis være feil.
Jeg har alltid trodd at når to mennesker...
Jeg må nok gå nå.
Ja...
God natt.
Du lar dem vel ikke hindre deg i å komme hit?
Kanskje jeg tar med meg dagboken. Det er så mye jeg vil snakke om.
Jeg har skrevet mye om deg.
En del av det vil jeg ikke vise. Jeg syntes ikke mye om deg...
på samme måte som du ikke syntes om meg.
Endret du oppfatning av meg...
på samme måte som jeg endret oppfatning av deg?
Du skal få se.
God natt, Annele.
God natt, min engel.
Invasjonsstemningen der ute stiger med hver dag som går.
Folk snakker bare om befrielsen.
Måtte den komme snart. Vi har fått dårlige nyheter.
De har grepet venner av Miep.
Mr. Kraler ligger på sykehus. De tror at han har magesår.
Jeg er redd for at vi er hans magesår.
Miep tar seg selv av firmaet, og av oss.
Vi har det bra, ut fra hva som skjer der ute.
Det er vår i lufta.
Det føles i både kropp og sjel. Jeg føler meg så forvirret.
Jeg lengter... lengter så fælt etter alt.
Otto!
Han stjeler maten vår! Mr. Van Dann stjeler mat!
- Han tok brødet! - Elendige tyv! Verdiløse menneske!
Slipp ham, Mr. Dussel. Hjelp meg, Peter!
- Hva er det, Putti? - Han stjal brødet!
Og vi som hele tiden trodde at det var rottene.
- Hvordan kunne du? - Jeg er sulten.
Det er vi alle sammen. Barna blir bare magrere og magrere!
Sønnen din jamrer av sult i søvne!
Og du stjeler mat som barna burde ha!
Han trenger mer mat enn vi andre. Han er storvokst.
Du er enda verre!
Du som mor lar din sønn sulte til fordel for den der...!
Jeg har sett at du sparer de beste bitene til ham.
Jeg har passet på min tunge, men ikke etter dette!
- Jeg vil at han skal ut herfra! - Edith...!
Ut herfra?
- Hva mener du? - Ta sakene og forsvinn!
Du mener ikke hva du sier. L to lange år har vi bodd her.
Vi har klart å bo sammen. Skal vi nå kaste bort alt det?
Mr. Van Dann... Det kommer ikke til å skje igjen, eller hva?
En gang tyv, alltid tyv. Forsvinn!
- Du får ikke kaste ut Peter. - Peter må gjerne bli.
Jeg må gå. Han er min far.
Han er ingen far!
Det skulle ikke føles riktig. Jeg kan ikke bli.
Nei, Peter.
Mrs. Frank, vil du kaste oss ut på gata?
- Dere får finne et annet gjemmested. - Hvordan skal vi kunne gjøre det?
Mr. Frank...
Du sa til Putti at du aldri skulle glemme hva han har gjort for deg.
- Du kunne aldri gjengjelde, sa du. - Han står ikke i gjeld til dere!
- Dette ligner ikke deg, Edith. - Jeg burde sagt fra for lenge siden.
- Enkelte kan man ikke være snill imot. - Det hadde vært nok mat uten deg!
Vær så snill, Mrs. Van Dann!
Nazistene trenger ikke ta kål på oss, det klarer vi bra selv.
- Ikke kast dem ut. Det er lyst ute. - De blir tatt.
- De trenger ikke dra nå. - Mrs. Frank, Mr. Frank, Margot...
Har vi sunket så dypt at vi skal slåss om maten?
Anne, Mrs. Van Dann, Mr. Van Dann...
- Ser dere hva han gjør? - "Nyheter om invasjonen følger.
Landstigningen begynte i dag tidlig på Normandies kyst."
Dagen D er her! I løpet av natta og morgenen har en stor styrke...
- Peter, og jeg selv... - Du tar jo alle store selv.
- Se på denne! Og denne! - Det er Mr. Van Danns!
Slutt å telle potetene!
Det er Miep. Ikke la henne se slikt, Mr. Dussel.
Invasjonen har begynt!
Har dere hørt den herlige nyheten?!
Har dere hørt? De har gått i land på den franske kysten i Normandie!
- Engelskmenn, amerikanere... - Nederlendere, nordmenn, alle!
Dagen D er her!
Det er Kraler!
Jeg løp hit fra sykehuset for å feire med mine venner!
Vi får skynde oss før arbeiderne kommer. Jeg kommer opp senere.
- Hva er det, Putti? - Jeg skammer meg så forferdelig!
- Slapp av, Putti. - Hørte du ikke, Mr. Van Dann?
Vi kommer til å bli befridd. Nå skal vi feire.
Hvordan kunne jeg stjele brød fra barna?!
- Alle har gjort noe skamfullt. - Se hvordan jeg behandlet mamma.
- Jeg var fæl mot deg. - Lngen er så fæl som jeg!
Slutt! Nå skal vi være glade.
Når jeg tenker på alt det forferdelig jeg sa...
- Dere hadde rett. - Hvordan kunne jeg si slik til dere?!
Dere er våre venner og gjester!
Slutt, dere ødelegger jo hele invasjonen!
Allmektige Gud, våre sønner, nasjonens stolthet-
- har i dag startet en mektig oppgave.
Fatt mot! Ut av den dypeste bedrøvelse og oppofring-
- kommer menneskeheten på nytt å reise seg.
Vi er mye gladere nå. Invasjonen ser ut til å gå utmerket.
Det beste er at jeg har en følelse av at venner er på vei.
Vår kjære dronning har snakket. Ord som: "snart" og "rask befrielse".
Hvem vet? Kanskje jeg er tilbake på skolen til høsten.
Onsdag 2. juli 1944.
Invasjonen ser ut til å ha stanset opp.
Mr. Kraler er tilbake på sykehuset. Han må opereres.
Dagen D ble for mye for ham.
Bare le. Lagerarbeideren vet ingenting, sier Miep.
Vi som betaler ham så mye penger...
Vår kjære grønnsakshandler er på vei til konsentrasjonsleiren.
Han ble pågrepet for å ha gjemt to jøder.
De har grepet grønnsakshandleren vår, Mr. Hauk.
Og Gestapo har funnet vår stjålne skrivemaskin.
De kommer til å spore den hit og finne oss!
Bare vent å se!
Alle er deprimerte. Ikke engang far kan live dem opp.
Jeg har ofte vært nedslått selv, men aldri vært fortvilet.
Jeg avreagerer ved å skrive.
Kommer jeg noensinne til å kunne skrive bra?
Det vil jeg så gjerne. Jeg vil leve videre etter min død.
- Det ringer igjen. Hører du, Mr. Frank? - Ja, jeg hører.
Det er tredje gang.
Tredje gang på rad.
Det er et signal. Jeg tror at Miep prøver å kontakte oss.
Hun kan ikke komme hit, og nå prøver hun å advare oss.
- Det er bortkastet. - Det er noe på gang, Mr. Frank.
Miep har ikke vært her på tre dager.
Og i dag har ingen kommet på jobb. Hele huset er stille.
Det er kanskje søndag. Vi kan ha mistet tellingen på dagene.
Hvilken dag er det i dag?
Jeg mister ikke tellingen. Jeg vet akkurat hvilken dag det er.
Det er fredag fjerde august - og ikke et menneske er på jobb!
Mr. Kraler er død, det er den eneste forklaringen.
Miep prøver å advare oss!
- Hun ville aldri ringe. - Jeg ber deg om å svare, Mr. Frank!
Bare løft på røret og hør om det er Miep.
- Svar da, for Guds skyld! - Nei, har jeg sagt.
Jeg gjør ingenting som avslører at vi er her.
- Mr. Frank har rett. - Ingen har spurt deg.
Hvis vi venter stille og rolig, så tror jeg at hjelpen kommer.
Mr. Dussel!
Det er for sent.
Da venter vi her... til vi dør.
- Jeg tar livet av meg. - Slutt, for Guds skyld.
Du vil at jeg skal dø.
Hvem sin feil er det at vi er her og ikke i Amerika?
Men, nei! Du kunne ikke forlate dine kostbare ting.
- Dine møbler! - Ja visst. Skyld på meg, bare!
Dine hatter, dine sko, ditt porselen!
Jeg hadde dem for din skyld!
Se, Peter. Se på himmelen.
Er ikke skyene vakre?
For en fantastisk dag det er.
Vet du hva jeg gjør når jeg ikke orker et minutt til?
Jeg tenker meg på utsiden.
Jeg tenker at jeg går i parken...
der krokuser, narcisser og fioler vokser i skråningene.
Vet du hva som er det beste med å tenke seg ut?
Man kan få det akkurat som man vil.
Man kan få roser, fioler og tulipaner til å blomstre samtidig.
Er ikke det fantastisk?
Før tok jeg alt det der for gitt...
men her inne har jeg blitt helt gal etter naturen.
Jeg har bare blitt gal.
Hvis det ikke skjer noe snart... Hvis vi ikke kommer herfra...
Jeg holder ikke ut mye lenger.
- Skulle ønske du hadde en religion. - Nei takk. Ikke jeg!
Jeg mener ikke at du må tro på himmel og helvete og skjærsilden.
Jeg mener bare en religion. Samme kan det være hva det er...
bare du tror på noe.
Når jeg tenker på alt der ute - trærne og blomstene...
måkene...
Når jeg tenker på min kjære Peter...
Den godhet vi har møtt i Mr. Kraler, Miep, grønnsakshandleren...
De risikerer sine liv for oss hverdag.
Når jeg tenker på det, er jeg ikke lenger redd.
- Jeg finner meg selv... og Gud... - Det låter bra, men...
Når jeg begynner å tenke, blirjeg bare sint.
Se på oss.
Vi har holdt oss skjult her i to år... Vi er fanget som...
Vi bare venter på at de skal komme og hente oss.
Vi er ikke de eneste menneskene i historien som har fått lide.
Forskjellige raser har vært utsatt.
Det føles ikke bedre for det.
Jeg vet at det er vanskelig å tro når mennesker gjør så forferdelige...
Men vet du hva jeg tenker innimellom?
Verden er kanskje inne i en vanskelig periode. Mor og jeg var det.
Det går over... Kanskje tar det flere hundre år, men en dag...
Jeg tror fortsatt, på tross av alt som har skjedd...
at mennesker er gode innerst inne.
Jeg vil se resultater nå - ikke om tusen år.
Men Peter, hvis du ser det som en del av en stor helhet...
så utgjør vi bare en liten del av livet.
Vi låter akkurat som to dumme voksne!
Se på himmelen. Er den ikke vakker?
En dag, når vi kommer ut igjen, skal jeg...
I to år har vi levd med frykt. Nå kan vi begynne å håpe.
Vårt opphold her er over.
Vi skal samle sammen sakene våre.
Vi får ta med oss en veske og et skift klær. Ikke noe mer.
Så, kjære Dagbok...
Det betyr at jeg må forlate deg her.
Adjø for en stund. PS. Kjære vene...
Finner du denne dagboka, så ta vare på den for meg.
For en dag håper jeg at...
Så står det ikke noe mer.
Jeg var på landet og skaffet mat. Da jeg kom tilbake var politiet her.
Vi fikk vite at de visste at dere var her. Det var tyven som anga dere.
Underlig... Vi var så håpefulle i leiren her i Holland dit de førte oss.
Engelskmenn og amerikanere rykket fram gjennom Frankrike.
Vi var sikre på at de skulle nå fram til oss og...
Men... l september ble vi transportert til Polen.
Menn til en leir, kvinner til en annen.
Derfra ble de sendt til Belsen. Jeg ble igjen i Auschwitz.
I januar ble vi befridd, de få av oss som var i live.
Men krigen var ikke slutt ennå.
Det tok lang tid å ta seg hjem.
Hver gang toget stoppet steg alle av.
Man gikk fra gruppe til gruppe: "Hvor var dere?
I Belsen? I Buchenwald? I Mauthausen?
Så dere min kone? Min mann? Min sønn? Datteren min?"
Slik fikk jeg fikk vite at kona var død.
Margot... paret Van Dann... Peter... Dussler...
Men...
Anne... Jeg hadde ikke mistet håpet.
Jeg var i Rotterdam i går.
Jeg traff en kvinne der. Hun hadde vært i Belsen med Anne.
Nå vet jeg.
Tross alt, så tror jeg fortsatt at mennesker er gode innerst inne.
Hun gjør meg til skamme.