Компанія «20 сторіччя - Фокс» презентує
Фільм Джорджа Стівенса
ЩОДЕННИК ГАННИ ФРАНК
Міллі Перкинс
Джозеф Шилдкраут
Шеллі Уiнтерс
Річард Беймер
Густі Хубер
Лу Джекобі
Дайан Бейкер
Дуглас Спенсер
Доді Хіт
Ед Вінн
Автори сценарію Френсис Гудрич і Альберт Хекетт
По п'єсі Френсис Гудрич і Альберта Хекетта
Заснований на книзі «Ганна Франк: щоденник молодої дівчини».
Місце дії фільму - будинок в Амстердамі,
де Ганна Франк вела свій щоденник.
Оператор-постановник Уїльям С. Меллор
Композитор Альфред Ньюман
Продюсер і режисер Джордж Стівенс
Пан Франк.
Пан Франк?
Кралер.
Пан Кралер.
М'єп.
Друзі мої.
Приємно бачити вас вдома.
Ми нічого не чули.
Я - один.
Ви мусите піти додому з нами
та відпочити.
Ви маєте залишитися у нас. - Я не можу залишатися в Амстердамі.
Пане Франк, це ваш дім.
Амстердам - ваш дім. - Тут забагато спогадів.
Все про щось нагадує, М'єп. Все.
Навіть, побачивши вас та пана Кралера.
Я не мав би так казати після всього, що ви зробили.
Ми знову вчинили б так само.
Все пропало. Блокнот.
Вони забрали все, крім деяких паперів.
Ми зберегли ваші листи й папери.
Спаліть їх, будь ласка.
Спаліть все.
Я обіцяв?
якщо повернусь сюди, то знайду її блокнот.
Щоденник Анни?
Вона полишила його тут.
«9 липня 1942 року».
42-й рік. Уявляєте, М'єп?
Лише три роки тому?
«Дорогий щоденник, оскільки ми маємо добре подружитися,
почну з того, що розповім все про себе.
Мене кличуть Анна Франк. Мені 13 років.
Я народилась в Германїї, але, через те, що мої батьки євреї
Коли Гітлер прийшов до влади, ми емігрували до Голландії
У нас все було добре,
поки не прийшли війна та німецька окупація.
Для євреїв настали погані часи».
Не можна робити того та сього.
Нас примушували носити жовті зірки.
Велосипед мені довелося здати.
Мені заборонили ходити до голландської школи.
Я не могла ходити в кіно та їздити машиною,
навіть трамваєм.
/ ще мільйон заборон.
Але ми, діти, все ж таки не сумували.
Вранці тато розбудив мене о п'ятій годині
i сказав поквапитися та вдягнутися.
Ми хотіли сховатися.
Треба було напнути на себе якомога більше одягу.
Ми виглядали б підозріло, йдучи з купою валіз.
Ми намагалися щезнути,
розчинитися в повітрі.
Для мене це - велика пригода.
З нами було ще троє. Татові знайомі.
Ми їх ніколи не бачили.
Щось трапилось. Вони йшли 5 км.
Мамо. - їх заарештували, я знаю.
Припини, будь ласка. - Мамо. Тато.
Ми тут.
Видите?
Пан Ван Даан. Добридень.
Пані Ван Даан. - Пан Франк.
Пітер. На вулицях так багато Зеленої Поліції.
Нам довелося далеко обходити. Ти освідчилась?
Моя донька, Анна. Моя дружина, Едіт.
Марго. Пан та пані Ван Даан.
А це наш син, Пітер.
Дозвольте, поки що знімемо деякий одяг.
Доброго ранку. - Доброго ранку, пане Кралер.
Доброго ранку. - Пане Франк.
Всі вже тут. Це добре.
Ми сподівалися, що тут все готове. - Будь ласка, не переживайте.
У нас буде вільний час, аби все влаштувати самим.
Я принесла сандвічі на обід. - Дякую, М'єп.
Консерви - тут, боби та картопля.
Продовольчі книжки - вдень. - Продовольчі книжки?
Якщо в них побачать наші прізвища, нас тут знайдуть.
Заспокойтесь. В них будуть не ваші прізвища.
Тату! Вестерторен! - Анно! Не смій!
Ніколи не відкривай штори. Ніколи.
Ніхто не чіпатиме штори, ані вдень, ані вночі.
Якщо з вулиці подивляться, можуть помітити, і тоді ми пропали.
Пам'ятайте, в небезпеці не лише наші життя,
але й життя М'єп та пана Кралера.
Маєте 13 хвилин, аби влаштуватись. Дякую.
М'єп або я будемо щодня приносити їжу та новини.
Ходімо, М'єп, маємо йти.
До побачення. - До побачення.
Як нам віддячити вам?
Ніколи не мав гадки, що доживу до того дня,
коли такі люди, як пан Франк,
матимуть шукати схованки. Тільки подумати.
До побачення. Дякуємо, пане Кралер.
До побачення.
Анно! - Нічого страшного, на мені ще три.
Даруйте, пане Франк.
Що значить «13 хвилин»? - Поки не прийдуть робітники.
Он воно як.
Поки робітники - в будівлі, ми маємо сидіти анічичирк.
Там чути кожний звук, і в кабінетах, и в майстернях.
Робітники приходять близько 8:30. Йдуть десь о пів на шосту.
Для надійності рахуємо від 8 по 18.
Тут, нагорі, можна рухатися лише через крайню потребу.
Босоніж.
Говорити можна тільки пошепки, води не лити.
Не користуватися ані вмивальником, ані, даруйте, туалетом.
Труби проходять по майстернях. Жодних відхо…
Жодних відходів, які виказують вас.
Навіть картопляні лушпайки.
Все спалювати, уночі, в пічці.
Так ми маємо жити, поки все не скінчиться, якщо виживемо.
Поки все не скінчиться.
А після 18 можна ходити. Розмовляти, сміятися, повечеряти,
почитати, пограти в ігри, наче ми вдома.
А тепер нам краще розійтись по кімнатах
і розміститись, поки ще не восьма.
Пан та пані Ван Даан, ви - нагорі.
Шкода, що там нема місця для Пітера. Він буде тут, з нами поруч
А мені куди? - Ви с Марго будете он там.
Даруйте, пане Франк. -Так?
А де ви спатимете? Наша спальня - тут.
О, ні, ні. Йдіть нагору. Ми поспимо тут, внизу.
Даруйте, я вже все продумав. Таке розташування - найкраще.
Єдине можливе.
Едіто? Тобі треба перепочити, дорогенька.
Ти поночі очей не смикала. Давай, ходи до дівчат.
А що до Анни? - Зі мною все гаразд.
Я хочу допомогти таткові.
Сюди, пані Ван Даан.
Даруйте.
Піднімайтесь.
Пане Франк?
Пане Франк? Пітер?
Є ще час напоїти кицьку? - У тебе кицька?
Давай, тільки швидше.
Маєш близько п'яти хвилин. - Сам не свій без цієї кицьки.
Я не знала, що в тебе є кицька.
Обожнюю кицьок. Як її кличуть?
Муші. - Що це значить? Муші. Він чи вона?
Це кіт. Він не любить чужих. - Тож треба перестати бути чужою.
Його стерилізовано? - Ні.
Треба стерилізувати, а то битиметься.
Який гарний котик.
Ти до якої школи ходиш?
До середньої єврейської. Ми з Марго теж туди ходимо.
Так, я знаю. - Я тебе раніше ніколи не бачила.
А я тебе бачив, подеколи. - Правда?
Чому ж не підходив?
Не знаю. Я начебто вовк-самітник.
Тут не вийде усамітнитися.
Що скажуть наші друзі, коли побачать, що нас нема сьогодні?
Ми домовилися погуляти. Знаєш Санну де Врі?
Ні. - Вона - моя найкраща подруга.
Така само худа. Нас завжди дражнять:
«Анна й Санна - всохлі банани».
Ти зняв зірку.
То й що?
Не можна. Коли вийдеш без неї, тебе заарештують.
А хто думає виходити?
Допоможи ж мені. - Я й так допомагаю.
Що ти хочеш з нею зробити? - Спалю її.
Смішно. Я свою, напевне, не зможу.
Не знаю чому. - Не зможеш?
ii примусили нашити, аби тебе мучити.
Я знаю. Але врешті решт,
це ж зірка Давида, правда?
Анничко, вже майже восьма.
Може, хочеш побути з нами? День буде довгий.
Ні, дякую. Все гаразд.
Будь ласка, не забудь зняти черевики, добре?
Пітер.
Гарно, що ти - з нами.
Так, пане Франк.
Бувайте.
Ти знаєш, він ходить до тієї ж школи, що…
Заспокоює, що пан Кралер і його секретарка
знаходяться під нами, в його кабінеті.
Ми називаємо їх «наші захисники».
Я питала тата, що з ними буде, якщо хтось викриє,
що вони переховують нас.
Папа сказав, на них чекатиме така ж сама доля, що й на нас.
Ми - на горищі фабрики пряностей.
Запах пряностей чути по всій будівлі.
В перший день я прочитала всю «Повість двох міст».
«Те, що я сьогодні роблю, незмірно
краще за все, що я коли-небудь робив.
Я щасливий одержати спокій, якого не знав
протягом всього життя.
Кінець».
Найсумніша книга з усіх.
Це ми - М'єп та Кралер.
Доброго вечора, пане Кралер. Доброго вечора, М'єп.
Доброго вечора, Анничко.
Пан Франк. -Так?
Ось коробка, що ви її просили. - Дякую.
Дорогі мої, ви всі так тихо поводились.
Я навіть думав, ви кудись пішли. - Уявляєте?
Я мовчала. Я весь день не ворушилась.
Чули б про це в школі.
Муші! Муші!
Пітер! Пітер.
Муші.
Анничко! Анничко!
Анничко! - Пітер, попереджую тебе.
Прошу вас, тихіше. Марго. Марго!
Це що? - Вже можна не шепотіти.
Ось ти де. - Такий красивий котик.
Дякую. - Будь ласка.
Анничко.
Ось коробка. Відкрий її, будь ласка.
Знаєш, як я ставитимуся до цього місця?
Як до пансіону, дуже незвичайного пансіону.
Тату, мої акторки!
Я їх скрізь шукала.
Королева Вільгельміна. Як здорово.
Там є ще.
Подивися.
Щоденник.
В мене ніколи не було щоденника.
Я завжди мріяла про нього.
А олівець? Піду за олівцем.
Анно, стій! - Внизу ж зараз нікого нема.
Все одно. Не виходь за ці двері.
Ніколи?
Ніколи. Мені шкода, але це небезпечно.
Розумію. - Буде трудно, я знаю.
Тільки пам'ятай, що ніхто й ніколи не зможе замурувати,
заперти або зачинити на засув твою уяву.
Взагалі то кажучи, але тільки поміж нами, Анничко,
в нашому становищі є дещо позитивне.
Наприклад, пам'ятаєш, як ти з мамою сварилася, не хотіла взувати боти?
Говорила, що краще вмреш, ніж взуєшся у боти. Пам'ятаєш?
І що? Тобі все одно доводилося їх взувати.
А тепер, оскільки ми сидимо тут,
їх не треба буде носити.
Хіба це не гарно?
А піаніно?
Не треба буде вправлятися на піаніно.
Кажу тобі, життя буде для тебе прекрасним.
Для таких, як я, завести щоденник - ідея дивна.
Не лише тому, що раніше я його ніколи не вела.
Але ще й тому, що, здається, ані мене, ані когось іще
не зацікавлять одкровення 13-річної школярки.
Гаразд, яка різниця?
Я хочу писати, і більш за все
хочу описати все те, що лежить в глибині
мого серця.
Насамперед, треба, напевне,
описати, як це - переховуватись тут.
Але я ще й сама цього не знаю.
Я лише знаю, як моторошно не сміти виходити на вулицю.
Не дихати свіжим повітрям.
Не бігати, не стрибати, не кричати.
Середа, 23 вересня, 1942 рік.
Воєнні новини - бобрі.
Сталінград все ще тримається.
Російський наступ під Москвою триває.
Тепер можна. Всі робітники пішли.
Анно! - Я перша в туалет.
6 годин, Марго, заняття скінчено. - Де мої черевики?
Ти моїх черевиків не бачила? - Яких черевиків?
Ти про це пошкодуєш. - Невже?
Анничко, мила. - Зараз я тебе впіймаю.
Спробуй.
Перестань! Пітер! - Анничко! Пітер!
Пітер, ти куди? - Нагодую Муші.
Пітер! - Анничко, мила,
тобі не можна залицятись до Піта. Це непристойно.
Хто тут хоче бути пристойним? Я не хочу бути пристойною!
Сама кажеш, що вже доросла, а поводишся, як дитина.
Я просто хотіла пожартувати.
Не знаю, що з ним трапилось.
Дай йому трохи часу. Він ще не звик до дівчат.
Часу? Двох місяців замало?
Я ледь не заплакала.
Де М'єп? Вона звичайно вже тут.
Марго, ходімо потанцюємо. - В мене багато роботи, Анно.
Знаєш, ми так можемо й танцювати розучитися.
Коли вийдемо звідси, так нічого й не згадаємо.
А де Пітер? - Де ж йому ще бути? Зі своїм котом.
Він же ще не зробив уроків.
Пітере.
Пітере! - Чого треба?
Твоя мама сказала, вийди.
Я годую Муші.
Ти ж знаєш, як тато ставиться до гаяння часу з котом.
Я його від обіду не бачив. - Я просто сказала.
Я його нагодую. - А ти тримайся подалі. Подалі.
Оце ти так розмовляєш зі своєю панночкою?
Мамо, благаю, будь ласка, не кажи так.
Дивіться, він почервонів.
Він червоніє. - Нічого я не червонію, тільки…
Дай мені спокій. - Начебто є від чого червоніти.
Що в тебе є панночка - в тому нема нічого поганого.
Ти збожеволіла. їй лише 13.
То й що? Тобі -16. В самий раз.
Твій батько старший за мене на 10. Дивіться, пане Франк,
якщо війна затягнеться, ми породичаємося.
Бажаю успіху. - Я з обіду не бачив свого кота.
Нагодую його. Маленький Муші.
Жити не можу без свого дорогоцінного Муші.
Красеню, котику, красеню.
Ну, постривай, міс Кря-Кря. - Що ти сказав?
Пані Кря-Кря!
Ти така балакуча! Зватиму тебе Кря-Кря.
Ти самий нестерпимий з усіх, кого я знаю!
Кря-кря-кря!
Анно, мила, в тебе жар.
Ти гориш. Як ти почуваєшся? - Мамо, облиш.
Ти ж не захворіла? - Ні.
Ти знаєш, ми не зможемо викликати сюди доктора. Ніяк.
Тому залишається одне - берегти себе.
Не лікувати хворобу, а попереджувати. Покажи-но язика.
Мамо, то суцільна бридня. - Анно, мила, не поводься як дитина.
Покажи язика.
Отто.
Анно, ти ж чула маму, правда?
Давай, одкривай.
Кря.
Анничко.
Отто. - Анничко.
Все гаразд.
Нема хвороби, яку велосипед або зустріч з улюбленою подружкою
Санною де Врі не могли б вилікувати в нашої Анни.
Правда, Анно?
Мені б так хотілося, щоб Пітер був дівчинкою, а не хлопцем.
Можна було б з нею порозмовляти.
Серед всіх хлопців світу,
чому я маю сидіти замкнена саме з ним?
Хтось іде? - Це М'єп?
Дивно, що її не чути.
Може, вона захворіла. - Вона прийде.
Скоріше б вона була тут.
Я конаю без цигарок.
Анно, за роботу з історії в тебе «відмінно»,
и «п'ять з мінусом» з латини. - А що там з алгебри?
Мушу тобі зізнатися.
Досі на алгебрі я знався краще за тебе.
Сьогодні ти зі мною зрівнялася. Попрохаємо Марго перевірити роботу.
Правда, алгебра - бридня, тату? - Бридня.
А як написала я? - Звичайно ж, на «відмінно».
Анно, припини.
Марго, твір на французькій був просто чудовий.
Пані Ван Даан, можна поміряти? - Ні, Анничко.
Нічого, хай примірить.
Тільки, будь ласка, обережніше.
Мій тато подарував мені цю шубу за рік до своєї смерті.
Він завжди купував мені все найкраще.
Пані Ван Даан, ви мали багато залицяльників до одруження?
Анничко, то особисте питання.
Особисті питання ставити неввічливо.
Нічого страшного.
Анничко, в нашому домі завжди юрбилися залицяльники.
Коли я була молода… - Боже, знову.
Замовкни!
Якось влітку. У нас на Гіверсамі був будинок.
Залицяльники…
Залицяльники дзижчали, мов бджоли довкола банки з джемом.
Коли мені було 17,
ми носили тоді короткі спідниці, і всі бачили мої стрункі ніжки.
Вони й зараз нівроку. Може, я й не така красива, як раніше,
але ніжки мої при мені. Як вони вам, пане Франк?
Добре, добре. Всі бачили.
Я не тебе питаю, а пана Франка.
Мамо, заради бога. - Я й тобі заважаю, так?
Послухай, я тобі скажу. Я мрію, аби в твоєї дружини були не гірші.
Анничко, мі тато страшенно побивався через все те залицяння.
І він мені казав:
«Якщо хтось із них почне нахабніти, ти йому просто скажи:
«Не забувайте, пане такий-то, не забувайте, я - панночка».
Подивись-но на себе. Що ти їй кажеш?
Ти не знаєш, вона все заносить в свій щоденник?
І нехай собі заносить. Я кажу правду.
Ти ще не скінчив? - Ні.
Мислителю. - Дай йому спокій.
Я - йолоп. Це безнадійно. - Не кажи такої.
Просто нема було кому допомогти тобі,
як татусь допомагає Анні й мені.
Якби я… Якби ми могли допомогти.
Що скажеш, Пітере? Хочеш займатися з нами?
Влаштуємо школу спільного навчання?
Так, дякую.
Пане Франк. -Так?
Ви - янгол, справжній янгол.
Чому ви не зустрілись мені перш ніж я зустріла цього?
Пітере, мені здається, що тобі краще піти до себе й попрацювати.
Вибачте.
Слухай пана Франка, Пітере. Він - людина високої освіти.
Вже дев'ята. Де ж вони?
Прийшов би хоч хтось один. - Прийдуть. Не хвилюйся.
Не заспокоюй мене. Я знаю, щось трапилось.
І так моторошно. Може, хоч ти не плутатимешся під ногами?
Якби ти не палив, то й не був би таким дратівливим.
Хіба я палю? - Ти вже випалив всі свої цигарки.
М'єп принесла лише одну пачку.
Це погана звичка, і зараз саме час її кинути.
Припини. Прошу тебе.
Ти пускаєш з димом вся наші гроші.
Ти замовкнеш?!
А ти чого витріщаєшся?
Я ніколи не чула, щоб дорослі отак сварилися. Думала, лише діти.
Це не свара, а дискусія.
Ніколи не чув отаких грубощів
Я грублю? -Так!
Анничко, випий молока. - Ти зіпсувалася.
Тебе треба добряче відшльопати.
Не забувайте, пане такий-то, я - панночка.
Ти - найбільша нахаба.
Чому ти не така ввічлива, як твоя сестричка, Марго?
Чого ти все викобенюєшся?
Послухайте доброї поради, панночко.
Чоловіки не вподобають таких дівчат. Зрозуміло?
Чоловіки вподобають слухняних.
Які готують, шиють, прибирають.
Краще я собі горлянку переріжу. Розріжу собі вени.
Я стану видатною.
Поїду до Парижу, займатимуся музикою, мистецтвом.
Авжеж, авжеж.
Я стану акторкою, письменницею або танцюристкою.
Що ти накоїла! - Вибачте.
Нахабна незграбо!
Цю шубу подарував мені батько! - Я дуже вибачаюся.
Зіпсувала геть - і байдуже? Зіпсувала!
Я б тебе вбила! Оце просто зараз!
Петронелло.
Петронелло, це лише шуба. Тільки шуба.
Анна, ти не можеш так поводитись.
Я ненавмисне. З кожним могло трапитись.
Я не про це. Я про суперечки.
Сперечатися не можна. Вони наші гості.
Ти ж не чула, щоб Марго вступала з ними в сперечання?
Бери приклад з Марго.
Ходити перед ними навпочіпки, як вона? Ні, гарно дякую!
Не розумію, що з тобою відбувається, Анничко.
Якби я так розмовляла зі своєю мамою, як оце ти.
Життя перемінилося, матусю. Люди стали іншими.
«Так, матусю. Ні, матусю. Як скажеш, матусю».
Я маю сама всього добитися. Створити себе.
Для цього не треба сперечатися. Марго не…
«Марго». Тільки це й чую. «Чому ти не така, як Марго?»
Вона все робить правильно, я все роблю не так.
Ви всі проти мене, а ти - більше від усіх.
Второпати не можу, як з цим жити далі.
Анничці слова не скажи, вона одразу починає кричати на мене.
Ти ж знаєш Анну. За півгодини вона сміятиметься й жартуватиме.
А ще вони.
Я казала батькові - двом родинам не ужитись.
Але ж ні, треба було їх запросити.
Через цей звук в мене кожного разу зупиняється серце.
Це М'єп. Тато.
Так? - Це М'єп.
Ось ваш список. - Спасибі.
Це М'єп? - Так.
Нарешті я покурю. - М'єп прийшла.
Мне, справді, дуже шкода вашу шубу.
Не переймайся.
Привіт. - М'єп.
Пан Кралер.
Коли приходить пан Кралер, починає сяяти сонце.
Деркові треба поїхати. - Дерк - наречений М'єп.
Ему довелося переховуватися в селі, щоб уникнути призова на роботи,
і він дозволив мені передати вам радіо.
Не треба було цього робити. - Це дуже небезпечно.
Дивіться!
Благословенне радіо.
Воно замінює нам очі та вуха.
По німецькому радіо ми слухаємо лише гарну музику.
Війська держав Осі на західному…
А по Бі-Бі-Сі слухаємо новини.
… атакували супротивника в повітрі й на землі,
та наступають по всіх фронтах.
Восьма армія розвиває наступ.
Це добре.
Гаразд. Тепер послухаємо, що кажуть нацисти, так?
Берлін.
Може, не треба?
Годі, Пітер, доволі.
Зелена Поліція, вони нас знайшли.
Сюди, пане Дассел.
Це Кралер. - Та М'єп.
Відкрийте, будь ласка. -Дякувати богові, вони прийшли.
Кралер? - Та М'єп. Відкрийте, будь ласка.
Вчора в нас були гості. - Вчора в нас були гості.
Так, так. - То був крадій.
Крадій? - Ви його чули?
Так. - Він був якраз під вами.
Просто в кабінеті, під нами.
Ми не знали. Думали, це Зелена Поліція.
Ви певні, М'єп? - Ви, звичайно ж, сиділи тихо?
Не ворушились. Всю ніч ледве дихали.
Це добре. Він був близько. - Дуже близько.
Там все перегорнуте, ящики, папки.
Навіть сейфа відшукав, але не зміг відкрити.
Він шукає наші продовольчі картки.
Хтось здогадується. - Вони в сейфі.
Вони повернуться.
Треба здихатись сейфа. Унесіть його.
Так, і на дверях повісимо табличку:
«Крадії, не приходьте. Сейфа тут нема».
Все жарти. - Пане Франк, є розмова.
Так, звичайно. - Може, треба здихатись і радіо.
Киньте його до пічки. Спаліть. Якщо Зелена Поліція знайде радіо…
Тоді знайдуть і її щоденник. Його теж треба спалити.
Тільки не щоденник. Спалите його - паліть і мене.
Де він? - Пане Ван Даан!
Якщо знайдуть нас, знайдуть і щоденник, і радіо.
Я намагаюся приносити добрі звістки. - Так, я знаю.
Але щось трапилось. До мене приходив дехто.
Він має друга, єврея, зубного лікаря.
Він благав мене допомогти сховати його.
Ось я й прийшов до вас.
Не годиться просити вас, зважаючи на те,
в яких умовах ви живете, але чи не могли б ви прийняти його?
Авжеж, приймемо.
Його звуть Ян Дассел. - Дассел. Здається, я його знаю.
Добре, що він буде з нами. - Дякую.
Отто, але де ми його розмістимо? Де?
І в нас не так багато продуктів. - Продукти можна трохи урізати.
А спати він може на моєму ліжку. - Ні, дякую, Пітере.
Марго перейде до нас, а він спатиме на її місці.
Зараз перенесу речі.
Пане Дассел.
Не вдартеся головою.
Заходьте, пане Дассел.
Це - пан Франк.
Пан Отто Франк? - Так. Дозвольте мені ваші речі.
Дякую, пане Франк.
Залишаю вас в добрих руках.
Пане Дассел, я маю повернути пальто.
Які можна знайти слова подяки? - Панове Кралер та М'єп,
Вони - наше рятівне коло. Без них ми б не вижили.
перепрошую. Не робіть з нас героїв. Все набагато простіше.
Ми не любимо нацистів. - Я знаю, знаю.
Ніхто не може вказувати голландцям, що робити з чортовими євреями.
Ми прийдемо завтра, перевіримо як вас тут приймають.
До побачення. - До побачення.
До побачення. - До побачення, М'єп.
Ласкаво просимо, пане Дассел.
Дякую вам. - Це моя дружина Едіт.
Пан та пані Ван Даан. їхній син Пітер.
Мої доньки, Марго та Анна.
Привіт, Анно. - Добридень.
Марго. - Добридень.
Прошу, пане Дассел, сідайте.
Дякую.
Це сон, я знаю.
Сам пан Отто Франк.
Тож ви не в Швейцарії? Казали, що ви подалися туди.
І весь цей час ви були тут? - Від самого липня.
Пан Кралер попередив вас, що тут не погладшаєш?
Подумайте,
три продовольчі картки на сімох.
З вами - на вісьмох.
Пане Ван Даан, ви гадки не маєте, що коїться ззовні,
якщо кажете такі речі.
Ви не уявляєте собі, що коїться тут, в Амстердамі.
Кожного дня сотні євреїв зникають.
Квартал оточують, обшукують будинок за будинком.
Кожного дня, повертаючись зі школи, діти не знаходять своїх батьків.
Вислано сотні.
наші спільні знайомі - Холленштейни, Весселс.
Не може бути.
Вам приходить повістка:
«З'явитися на пункт збору такого-то дня й такого-то часу.
З собою мати тільки ручну поклажу».
Не з'явитесь - витягують з дому
та посилають просто до Маутхаузену, табору смерті.
Ми не знали, що все так жахливо.
Вибачте мої почуття.
Ви знаєте де Врі?
їх забрали.
Санні вчиться зі мною в одному класі.
Вона - моя краща. Краща подруга.
Вона повернулася додому зі школи і не знайшла батьків.
Два дні вона була дома сама, а потім забрали й її.
Забрали?
Так, з усіма разом.
Не може бути.
Родина Майєрберг, вони жили поруч.
Знаєте? - Полишимо цю розмову.
Пан Дассел напевно хоче влаштуватися.
Проведи пана Дассела в його кімнату, будь ласка.
Прошу вас за мною, пане Дассел.
Перепрошую, якщо я не зміг висловити свою вдячність.
Це був для мене такий струс!
Я все життя вважав себе голландцем. Я народився в Голландії.
Мій батько народився в Голландії, мій дідусь…
А тепер, після стількох років.
Перепрошую.
Все так не схоже на те, що розповідає нам пан Кралер.
Він каже, що все йде на краще.
мені приємніше слухати Кралера.
Добраніч.
Скажи «Добраніч!» - Добраніч, мамо.
Добраніч. - Добраніч.
У вас є діти, пане Дассел?
Ні, я не був одружений.
У вас взагалі нема родини? - Нікого.
Як прикро.
Ви, мабуть, страшенно самотні.
Я до цього звик.
Я б до цього ніколи не звикла.
У вас і тварин ніяких нема?
Кота або собаки? - Ні.
Ні, ні, на тварин у мене алергія.
Починається астма. - Бігме.
Що таке?
Пітер має кота.
Правда? Тут? - Так.
Але ми його майже не бачимо.
Пітер тримає його в своїй кімнаті. - Так.
Все буде нормально. - Сподіватимемося. Так.
Я не дуже вам заважатиму, пане Дассел.
Ні.
Просто здається, я можу розсердити будь-кого.
Ні, я добре розуміюся з молоддю.
Пацієнти завжди приводять до мене своїх дітей,
бо знають, що я завжди можу порозумітися з ними.
Тож не переймайся цим.
Дякую, пане Дассел.
Добраніч.
Я повернусь.
Добраніч, пане Дассел.
Обережно.
Санна.
Санна?
Санна!
Рятуйте! Рятуйте! Ні! Ні!
Ні! Не забирайте мене! Припини! Припини!
Рятуйте.
Тихо, Анничко, тихо. Все добре, все добре.
Пане Дассел, ввімкніть, будь ласка, світло.
Це тільки сон.
Ти тут, у безпеці, бачиш?
З дівчинкою треба щось робити. Такий галас.
Хто знає, що там. на вулиці? Вона наражає нас на небезпеку.
Пане Дассел, врешті решт, Анна - не солдат на передовій.
Будь ласка, пане Дассел, йдіть спати.
За хвилину-другу вона прийде до тями, правда, Анничко?
Йдіть спати.
перепрошую. Піду до туалету - спокійно лише там.
Лягай спати.
Водички хочеш?
Наснився лихий сон?
Може, розповіси мені?
Краще не треба.
Тоді спробуй заснути.
Я посиджу с тобою поруч. - Та не треба.
Але мені хочеться побути з тобою. Дуже, справді.
Краще не треба.
На добраніч.
Все буде нормально?
Ти нічого не хочеш?
Будь ласка, хай прийде тато.
Так, звичайно, люба
Вона кличе тебе.
Едіт. - Йди до неї, Отто.
Вона все ще тремтить від страху.
Від мене їй нічого не треба.
Коли я нахилилася поцілувати її, вона відвернулася.
Вони виламали двері й хотіли витягнути мене на вулицю, як Санну.
Анна.
Такий період.
В цьому віці всі дівчата більше тягнуться до батька.
На них вони вихлюпують свою любов.
Ти була не такою. Ти не відгороджувалася від мене.
Ось так.
Хочеш, я тобі почитаю? - Ні, просто посидь зі мною.
Я сильно кричала?
Думаєш, на вулиці мене почули? - Ні. А зараз спокійно лягай.
Ось так. Спробуй заснути.
Я жахлива боягузка.
Я так засмутилася.
Вважаю себе вже дорослою,
а варто чомусь відбутися, і я біжу до тебе, наче дитина.
Тату, я люблю тебе. Люблю тільки тебе.
Анничко. Анничко. - Це правда.
Я люблю тільки тебе.
Я довго думала про це.
Мені приємно.
Приємно чути, що ти любиш мене.
Але ще приємніше було б почути, що ти любиш і маму.
їй дуже потрібна твоя допомога.
Твоя любов.
У нас нема нічого спільного. Вона не розуміє мене.
Коли я ділюся своїми поглядами, вона питає, чи нема в мене запору.
Ти її щойно дуже образила. Вона плаче.
Вона там плаче.
Тату, я поводилась огидно, так?
Що зі мною? Скажи.
Не кажи, що це такий період. Допоможи мені.
Анничко, батьки мало чим можуть допомогти своїм дітям.
Ми можемо лише подати приклад, вказати шлях.
Інше ви повинні робити самі.
Я силкуюся. Справді, силкуюся.
Кожного вечора я пригадую все, що зробила поганого за день.
Наприклад, мокру ганчірку в ліжку пані Ван Даан.
Тепер цей випадок з мамою.
Я кажу собі: «Це погано»,
й обіцяю собі більше ніколи так не робити. Ніколи.
Я можу накоїти щось гірше, але так більше не роблю.
В мене є гарна сторона, тату.
Але я боюся її показувати.
Боюся, люди будуть сміятися з мене.
Тому назовні виходить вадка Анна,
а гарна Анна залишається усередині.
И я намагаюся поміняти їх місцями.
Гарну Анну вивести назовні,
а вадку сховати усередину.
Тоді я буду такою, якою хочу бути.
І можу бути.
Якщо тільки…
Вона заснула.
Четвер, 29 жовтня, 1942 рік.
Вчора ми сильно посварилися з паном Дасселом.
Так, с паном Дасселом.
Він вважає, що в мені нема нічого, повторюю, нічого гарного.
Поки он розпатякував, я подумала:
«Колись я дам тобі такого стусана,
що ти підлетиш до самої стелі».
I чому всі дорослі думають, що знають, як виховувати дітей?
Особливо ті, в кого й дітей нема.
Понеділок, 9 листопада, 1942 рік.
Гарні новини! Війська Осі висадилися в Африці!
Мірило…
Черчилль виступав по Бі-Бі-Сі з Лондона.
… .яким вони так часто відмірювали іншим.
Але це ще не кінець.
Це навіть не початок кінця.
Ні, але, можливо, це вже кінець початку.
Нальоти все сильнішають.
Британські літаки днем и ніччю летять на Берлін.
Це занадто. Це вже занадто.
А якщо попадуть в цю будівлю?
Що ми будемо робити? Нам не можна виходити на вулицю.
Що будемо робити?
Якщо попадуть у будівлю, всі ваші тривоги закінчаться.
Вибух просто надзвичайний,
британський літак впав у нашому кварталі!
Пітере.
Пітере!
Це далеко звідси. - Будь ласка, не треба.
Ви тільки погляньте.
Пані Ван Даан, ви повинні радіти з цього.
Радіти? Звичайно.
Чим більше буде літаків, тим скоріш закінчиться війна.
Тим скоріш ми повернемося додому. - Я думаю, це ніколи не закінчиться.
Знаєте, чого я зараз хочу? Чашечку чаю.
Так, давайте, прошу.
Тоді вам не буде чаю на сніданок.
Якщо поп'єте зараз, завтра вам чаю не буде.
Мені все рівно. - Мені теж.
И мені, будь ласка.
А вам, пане Дассел? Чаю зараз чи завтра вранці?
Завтра вранці. - Точно?
Точно.
Налийте зараз.
Ракета!
Едіт, йдемо!
Пітер!
Пітер! Пітер!
Пітере!
«Благословенний ти, Господи, Боже наш, владика всесвіту,
що освятив нас своїми заповідями и повелів
нам запалювати Ханукальний свічник.
Благословенний ти, Господи, боже наш, владика всесвіту,
що явив чудеса отцям нашим в ті часи, в ті же дні року.
Благословенний ти, Господи, боже наш, владика всесвіту,
що дав нам життя й харчування,
довів нас до цієї пори року». Амінь.
- Амінь.
Понеділок, 7 грудня, 1942 рік.
Свято Хануки в цьому році настало раніше.
«Ми запалюємо Ханукальний свічник на святкування дивних справ,
що їх 2000 років тому заподіяли Маккавеї,
натхненні праведним господом нашим.
Вони боролися проти байдужості,
проти тиранії та пригноблення й відновили наш храм.
Нехай же цей вогонь нагадує нам, що треба звертатися до бога,
який завжди допоможе». Амінь.
Амінь. - Амінь.
«Свої очі я зводжу на гори, звідки прийде мені допомога.
Мені допомога від господа, що вчинив небо й землю!
Він не дасть захитатись нозі твоїй.
Не здрімає твій сторож.
оце не дрімає й не спить Сторож Ізраїлів!
Господь - то твій Сторож.
Господь - твоя тінь при правиці твоїй.
Господь стерегтиме тебе від усякого зла.
Стерегтиме він душу твою.
Господь стерегтиме твій вихід та вхід
відтепер аж навіки». Амінь.
Амінь. - Амінь.
Капелюхи, будь ласка. Спасибі.
Дуже добре.
Як зворушливо. - Ще не все.
Сідайте! - Куди ви зібралися?
Є ще багато чого. Будуть пісні, дарунки.
Дарунки? - На жаль, в цьому році ні.
Але на Хануку всім дарять подарунки, всім.
Правильно. - Як Санта-Клаус.
Санта-Клаус.
Ні, не як Санта-Клаус.
Який же єврей не знає про Хануку?
Особливо я пам'ятаю свічки.
Спочатку одна, як у нас сьогодні. На другу ніч - дві.
Наступною - три, і так далі, дока не запалять всі вісім.
Коли горять вісім свічок, картина просто чарівна.
А мені понад усе запам'яталися подарунки.
їх дарили всі 8 днів.
І з кожним днем все краще й краще.
Ми всі - тут, живі. Цього достатньо.
Нічого подібного. В мене дещо є.
Що там?
Подарунки. - Справжні подарунки?
Вона сама зробила. - Тільки подивіться!
Хіба не святково? Не весело? - Просто чудово!
Це для Марго.
Читай вголос.
«Ніколи ти не сердишся,
Від широти душі.
І добра, і гарнесенька,
Сюди слова впиши».
Покажи, що там.
Нова збірка кросвордів.
Вона стара, я просто там стерла.
Можна згадати і знову все заповнити!
Яка приваба. - Розумно.
Дякую.
Тепер для пані Ван Даан.
Мне так незручно. Я нікому нічого не приготувала.
Шампунь для волосся.
Я зібрала обмилки й кинула їх у залишки туалетної води.
Спасибі, Анничко! - Вона вгадала.
Я хотіла написати всім вірші, але часу не вистачило.
Ваш дарунок, пане Ван Даан - це, дійсно, щось.
Це ви любите понад усе.
Цигарки!
Уявляєте!
Цигарки! - Цілих дві.
Тато знайшов трубковий тютюн в кишені свого пальта,
й ми їх скрутили.
Більше, звичайно, тато.
Ви тільки подивіться.
Прикури! Прикурюй!
Це тютюн.
Справді, тютюн.
Там є нитки, але тільки трохи.
Так.
Вийшло! - Дивіться на нього!
Спасибі, Анничко. Дякую.
Пане Ван Даан!
Це мамі. На Хануку.
Обіцяю, що 10 годин буду виконувати все,
що ти мені скажеш.
Підпис: Анна Франк.
10 годин все, що скажуть? Все, що завгодно?
Так.
А чи не захочете ви продати цю «розписку», пані Франк?
Ні за що. Це найдорожчий подарунок з усіх, які мені дарували.
Це татові.
Анничко, мені подарунок ми не готували.
Погляньте. - Теплий шарф.
Я зрозумів.
Будеш носити його на шиї як еськотський краватку.
Я плела його в темряві ночами. Без світла він виглядає краще.
Нормально. Дякую, Анничко. Спасибі.
Просто мрія. - Гарний, справді?
Спасибі, Анно.
Це для Муші.
Йому сподобається.
А це тобі, для тебе.
Від міс Кря-Кря.
Нумо, відкривай.
Не хочеш відкрити?
Тож покажи нам, що там?
Безпечна бритва. -Що?
Вона не нова. М'єп купила її з рук.
Але тобі вже потрібна бритва.
Навіщо? - Подивіться на його верхню губу.
Бачите?
Він хоче це видалити?
Помастіть молоком, і кіт все злиже.
Думаєте, пожартували, так?
Дивіться, як йому кортить. Хоче випробувати просто зараз.
Я тільки віднесу Муші його подарунок.
Муші, Муші, Муші. - Годі!
И останній за порядком, але ніяк не за значенням,
мій сусіда, пан Дассел.
Мені теж подарунок?
Капсули. - Затички для вух.
Вставите їх у вуха й не будете чути, як я ворушусь ночами.
Я їх сама зробила. Спробуйте. Перевірте, мене чути?
Дивись. - Стривай, я…
Так? Треба так? - Готові?
Що? - Ви готові?!
Працюють!
Застрягли! Застрягли!
Він не може їх витягнути.
Що з вами? Витягніть. Вийміть їх.
Вийняв.
Дякую.
Справжня Ханука. - Справді, вона мила?
Справжня Ханука. - А зараз заспіваймо, тату.
Почекайте, ослухайте спочатку Ханукальну пісню.
Анничко. Боюся, зараз не варто співати пісню.
Це пісня радості й свята.
Вона може когось надто розохотити.
Добре, заспіваймо, тату. Я обіцяю не кричати.
Гаразд, тільки тихо, Анничко. Я буду стежити, й якщо ти…
Я казав тобі не входити з котом. Вийди звідси!
Що з тобою трапилось? Зовсім глузду нема?
Забери звідси цього кота. - Кота?
Ти чудово все чув, забери його!
В мене нема кота.
Пане Дассел.
Не обов'язково, щоб був сам кіт. Достатньо лише шерсті
від кота на його одязі, коли він входить.
Кіт вам більше не заважатиме. Ми його позбудемося.
Нарешті ви прислухалися до мене.
Я роблю це зовсім не для вас. Вам це так здається.
Мені просто набридло дивитися,
як цей кіт з'їдає всі наші продукти.
Це неправда. Я даю йому лише недоїдки.
Не бреши мені. Він гладшає з кожним днем.
Клятий кіт виглядає краще будь-кого з нас. Сьогодні ж - геть.
Ні!
Пане Ван Даан, ви не можете так. Це кіт Пітера.
Пітер любить свого кота. - Анничко.
Якщо виженете його, я теж піду.
Йди, йди.
Ніхто нікуди не піде. Що з тобою? Сьогодні Ханука.
Анничко, заспівай, будь ласка.
Анничко. Анничко.
Спочатку нам треба згасити свічки.
Тоді ще залишиться на завтрашній вечір.
Тату, треба щоб вони догоріли до кінця.
Впевнений, Господь розуміє, що таке нестача.
«Благословенний ти, боже наш, що дозволив нам
відмітити це радісне свято. Амінь.
Амінь. - Амінь.
Здається, пішли. - Вони знайшли нас.
Якщо б знайшли, вони були б вже тут.
Я знаю, це Зелена Поліція. Вони пішли за допомогою.
Можливо, це гестапо. Шукають якісь папери.
Або ще один злодій у пошуках грошей.
Я схожу униз.
Вони ще можуть бути там.
Анничко, сьогодні субота. Ми не дізнаємось що це,
доки в понеділок не прийде Кралер або М'єп.
Ми не можемо залишатися в неведенні. Заспокойся.
Принеси гроші. Кажуть, від них можна відкупитися.
Швидше, принеси гроші. - Сиди тихо!
Хочеш, щоб тебе кинули в концентраційний табір?
Будеш стояти там, доки тебе не схоплять?
Ти будеш сидіти тихо?
Хто-небудь, підіть і поверніть тата.
З тебе ще не досить? Прошу вас, пане Ван Даан.
Анничко!
Свої очі я зводжу на гори, звідки прийде мені допомога.
мені допомога від господа, що вчинив небо й землю!
Він не дасть захитатись нозі твоїй, не здрімає твій Сторож:
оце не дрімає й не спить Сторож Ізраїлів!
Господь - то твій Сторож,
Господь - твоя тінь при правиці твоїй.
Ось там.
Краще я схожу й подивлюсь. - Так.
Господь стерегтиме тебе від усякого зла.
Стерегтиме він душу твою. Почуй мене, Ізраїль.
Господь буде вести тебе.
Взяв пишучу машинку й побіг. Навіть не зачинив двері на вулицю.
Вона залишилась широко відчиненою. Проходив сторож.
Тут був грабіжник. Він утік, коли почув мої кроки.
Я замкну двері й доповім по команді.
Вони пішли й замкнули двері. Дяка богові, пішли.
Краще б нас взяли, ніж продовжувати цю агонію.
Думки плутаються.
Все гаразд. Небезпека минула.
Хто сказав, що небезпеку минула?
Ви що, не розумієте, що небезпека більша, ніж будь-коли?
Заспокойтеся, будь-ласка.
Завдяки цьому незграбному ідіоту хтось вже знає, що ми тут.
Знає, що ми тут ховаємося.
Думаєте, цей грабіжник піде в поліцію й доповість:
«Я хотів пограбувати це місце та почув галас над головою»?
Думаєте, він це зробить?
Думаю, так. - Ви збожеволіли.
Я думаю, грабіжника спіймають, й він піде на змову з гестапо.
Він скаже:
«Якщо ви мене відпустите, я покажу, де ховаються кілька євреїв».
Ось що я думаю.
Він має рацію.
Мамо, давай підемо звідси. Нам тут не можна більше залишатися.
Підемо, благаю. - Підемо? Куди?
Так, куди?
Ми що, зневірилися?
Втратили мужність?
Щойно ми вважали, що за нами прийшли, так?
Ми думали, це кінець. Та ж ні. Ми живі. Ми в безпеці.
Дякуємо тобі, Господи, боже наш,
що в безмежній милості своїй ти знов допоміг нашому спасінню.
Амінь. - Амінь.
Анничко.
Пісню.
Заспіваємо?
З Ханукою. З Ханукою.
Субота, 1 січня, 1944 року.
Настав новий рік,
а ми так і сидимо в своєму сховищі.
Ми вже провели тут
один рік, п'ять місяців і 25 днів.
Один з членів сім'ї нас залишив.
Муші втік.
Всі трохи схудли.
Свари Ван Даанів продовжуються, як завжди.
Мама мене так і не розуміє.
Що правда, я її теж не розумію.
Проте дещо дуже змінилося,
змінилося в мені.
Десь я читала, що в моєму віці у дівчат з'являється невпевненість.
Вони замикаються в собі
та затаєно спостерігають дивні зміни в своєму організмі.
Мені здається, зі мною відбувається якесь диво.
Не лише зовнішні зміни,
але і внутрішні.
Кожного разу, коли це відбувається, я відчуваю якусь таємницю,
I завжди з нетерпінням чекаю, коли ця таємниця повториться.
Анничко! Пітере!
Чудовий сюрприз, прийшли пан Кралер та М'єп.
Дякую. Не варто було приходити.
Вам потрібен принаймні один день відпочинку.
Не кажи так. Так приємно їх бачить.
Що це? Що це? - Пан Кралер.
З Новим роком, пан Дассел. - С Новим роком.
Як справи, Марго? Тобі краще?
Все гаразд.
Ми нагодували її всякими таблетками, щоб вона не кашляла.
Дивіться, що принесла нам М'єп.
Торт!
Торт. - Оце так.
Принесу тарілки.
Спасибі, М'єп. - Дякую.
Ви, мабуть, витратили весь свій цукровий пайок.
Дивовижно, чи не так?
Я вже сто років торта й не бачила.
З тих пір, як ви приносили ще рік тому. Пам'ятаєте?
На ньому було написано «Мир в 1943».
«Мир в 1944».
Мир коли-небудь обов'язково настане.
Це тобі, люба.
Отже, скільки нас тут? - Мені не треба.
Треба обов'язково. - Будь ласка, М'єп.
Добре. Тоді - один, два, три…
Семеро. - Вісім.
Як завжди.
Я не порахував Марго. Вона, звичайно, торта не буде.
Це чому? - їй це не зашкодить.
Добре, добре. Просто я не хотів, щоб вона знов почала кашляти.
І, будь ласка, нехай поріже пані Франк.
Що ви хочете сказати?
Пані Франк ділить краще.
Ви на що натякаєте? - Облиш, ми марно гаємо час.
Хіба я не ділю завжди рівно?
Хіба ні? - Облиш.
Ні, хай відповість. Хіба не так? - Так, так, так.
Всі отримують порівну,
лише панові Ван Даану дістається трохи більше.
Це брехня! Вона завжди ділить порівну.
Пане Ван Даан, прошу вас.
Бачите, М'єп, що робить з нами маленький торт?
Люди втрачають голову.
Прошу, пані Франк. - Дякую.
Ви справді не хочете? Чиста правда.
М'єп. - Ні, спасибі, справді.
Ріжте торт.
Дякую.
Це тобі, Пітере.
Може, Муші повернувся додому.
З вами таке траплялося? Як ви вважаєте?
Його нема вже тиждень, Пітер.
Заспокойся. Хтось вже приготував з нього розкішну страву.
Дуже смачно, М'єп. - Смачно.
Мені вже час бігти. В нас сьогодні святковий вечір.
Як добре!
Запам'ятай, хто у що буде зодягнений,
що буде на столах, й потім розповіси нам.
Підготую докладний звіт.
Усім до побачення. До побачення, М'єп.
Хвилинку. Я хочу попросити вас щось зробити для мене.
Куди ти пішов?
Що ти збираєшся робити?
Ні. Навіть не торкайся її.
Що там відбувається? - Батько хоче продати її шубу.
Вона так над нею труситься. - Шуба - моя, чуєш?
її подарував мені батько. Ти не маєш права!
Як можна в такий час
непокоїтися про якусь шубу?
Не ваша собача справа.
Ще одне слово - Пітере.
Маленька сімейна рада з приводу реалізації шуби.
Я говорив пані Ван Даан, це егоїстично - берегти шубу,
коли люди ззовні запекло потребують теплого одягу.
Будь ласка, продайте її для нас.
За неї мають дати гарні гроші. І потім, принесіть,
будь ласка, сигарети. Будь-які, несіть що є.
їх дуже важко дістати, пане Ван Даан, та я докладу зусиль.
До побачення. - До побачення.
Пане Франк, чи можу я поговорити з вами?
Щось трапилося, так, пане Кралер? Що трапилось?
Якщо це стосується нас, краще почути нам всім.
Але діти… - Якщо вони собі навигадують,
це буде гірше за будь-яку реальність.
Комірник з цейхгаузу. Його звати Карл.
Ви його знаєте. Одного разу він зайшов у кабінет,
зачинив двері й питає:
«Що чути від вашого друга, пана Франка?»
Я сказав, що, згідно з чутками, ви у Швейцарії.
Він сказав, що це він чув, але подумав, що я знаю щось ще.
Я не звернув великої уваги й постарався все забути.
А вчора ми виходили з комори, ось там.
Я прямував до кабінету й озирнувся.
Він стояв і уважно дивився на книжкову шафу.
Потім каже: «Тут, нагорі, здається, були двері.
Тут не було дверей на горище?»
Потім попросив прибавку до платні.
20 гульденів на тиждень. - Шантаж.
20 гульденів? Прибавка невибаглива. - Це лише початок.
Знаєте що я думаю?
Це грабіжник, що приходив тією ніччю.
Так він й дізнався, що ми тут.
Чим все закінчилося? Що ви йому сказали?
Я сказав, що мені треба подумати.
Що робити, дати прибавку? Звільнити при нагоді, чи що?
Я не знаю. - Заради бога, не звільняйте його.
Дайте йому цю прибавку.
Хай залишається, він буде у вас на виду.
Це, взагалі, багато? Скільки зараз платять?
На військовому заводі це нормально. Але в нас завод не військовий.
До того ж я не впевнений, що він знає.
Дайте йому половину. И скоро ми збагнемо, шантаж це чи ні.
А якщо шантаж? Йому же треба буде платити?
Що б він ні прохав, треба платити.
Вирішувати будемо, коли прийде час.
Можливо, мені тільки здалося. Зараз такі часи.
Усі й усе викликає підозру.
Що це може бути, телефонний дзвінок у свято?
Це моя дружина. Я їй сказав, що маю розібратися з паперами.
Попросив зателефонувати, коли вона повернеться з церкви. До побачення.
З Новим роком.
До зустрічі. - До побачення, пане Кралер.
Значить, запропоную йому половину. - Дякую, пане Кралер.
Дякуйте свого сина.
Його та його клятого кота! Тоді, тією ніччю, там.
Кажу вам, тепер це питання часу.
Інколи хочеться, щоб усе вже закінчилося, як завгодно.
Марго! - Була б хоч якась ясність.
Як тобі не соромно так казати.
Подумай, як нам поталанило.
Подумай про тисячі, що гинуть на війні щодня.
Подумай о ув'язнених в концтаборах.
Який в цьому сенс?
Думати про негоди, коли самі - в скрутному становищі?
Це дурниця!
Ми молоді, Марго, Пітер та я.
У вас, дорослих, свій шанс вже був.
Погляньте на нас. Якщо ми почнемо думати про мирове зло - ми пропали.
Ми силкуємося зберегти якісь ідеали,
коли все: надії, ідеали - все руйнується.
Ми не винні, що все у світі перевернулося догори дном.
Нас не було, коли все це почалося. - Вислухай мене!
Й не перекладайте провину на нас!
Можна подумати, війну розпочали ми.
Це ми розв'язали війну?
Ти залишила. - Спасибі.
Ти була чудова.
Я не вмію говорити з ними. Коли злюся, думки плутаються.
Я наговорила зайвого.
Образила почуття людей.
Мені здається, ти дивовижна.
Дякую, Пітере.
Коли Дассел сказав, що Муші хтось з'їв,
я не міг придумати, що відповісти, хотілося просто вдарити його.
В школі я раніше так і робив.
А тут, тільки розпочнеться сварка, ховаюся в себе в кімнаті.
Тобі фартить - є своя кімната.
А в моїй завжди - Його преподобіє.
Коли читають нотації, доводиться терпіти.
Ти їм щойно відповіла.
Я так розлютилася.
У них вже є своя думка
про все.
А ми ще тільки створюємо свою.
В нас тут такі проблеми,
яких у наших однолітків ніколи не було.
Тільки подумаєш, що ось, рішення,
як щось трапляється, й бац!
Все доводиться розпочинати спочатку.
Мне здається, твій батько - гарний. - Це так, Пітере. Хороший.
Він один дає мені відчути себе розумною.
Справді, ми смішні?
Стільки часу були разом,
і лише зараз по-справжньому поговорили.
Добре, коли є з ким поговорити, так?
Допомагає випустити пару.
Коли захочеш випустити пару,
можеш приходити в мою кімнату.
Можу випустити стільки пари!
Нічого, я витримаю.
Ти без жартів?
Я же сказав.
На добраніч. - Добраніч.
Добраніч.
Можна увійти? - Ні, я ще не одягнена.
Марго.
Скажи, я - потвора? - Годі прибіднюватися.
Ні, скажи.
Звичайно ж, ні. В тебе гарні очі,
ти - дуже жива й…
Можна увійти? - Заходь, мамо.
Пан Дассел хоче увійти в кімнату.
Він сидить тут цілий день.
Ти не підеш сьогодні провідати Пітера?
Це я й збираюся зробити.
Ти йому не заважаєш?
Мамо, я маю інтуїцію.
Тоді можна тебе попросити, Анничко? Не замикай двері.
Ти говориш як пані Ван Даан.
Ні, ні. Я ні в чому вас не підозрюю.
Просто не хочу, щоб ти давала привід для розмов.
Вибач, мамо. Я йду до Пітера.
І не дозволю Петронеллі Ван Даан зруйнувати нашу дружбу.
Хвилинку, пане Дассел.
В мій час хлопці приходили до дівчат.
Ви же знаєте молодих.
Кімната Пітера - єдине місце де вони можуть порозмовляти.
Поговорити?
Коли я була дівчиною, це називалося інакше.
Марго, мне так шкода, що ти - ніби за бортом.
Я відчуваю себе такою винною. - Чому?
Кожного разу, колу я ухожу к Пітеру,
в мене таке відчуття, що я тебе кривджу.
Будь я на твоєму місці, я би відчайдушно ревнувала.
Я й ревную, трішки, тільки не тебе й не Пітера.
Мені просто прикро, що в мене нема нікого,
кому я могла б довірити свої почуття.
Марго, я навіть… - Ти знайшла дружнє спілкування,
і я не хочу, щоб ти його втрачала.
Але в глибині серця я думаю, в мене теж є право на друга.
Просто Пітер - це не той, він не може стати таким для мене.
Можливо, й ревнувати тоді ні до чого.
Може, я замінюю йому його кота.
Впустіть мене в мою кімнату. - Хвилинку, пане Дассел.
Добре, я пішла. Крізь стрій.
Щиро дякую.
Погляньте на неї.
Що з того, що в мене є син? Я його не бачу.
Хвилинку, люба.
Я хочу поговорити зі своїм сином. Ти не проти?
Пітер, сьогодні не засиджуйтесь до ранку.
Тебе потрібен сон. Ти ростеш.
Анничка не затримається. Вона ляже спати рівно о 9-тій.
Правда, Анничко? - Так, мамо. Нам можна йти?
Слухай бій годинника, люба.
Справді, вони нестерпні?
Поводяться з нами, нібито ми в дитячому садку.
Не звертай уваги. Я ж не звертаю.
Мабуть, не треба їх звинувачувати.
Вони судять по собі, коли були в нашому віці.
Не розуміють, наскільки наші погляди більш передові.
Я вже знаю, ким хочу стати, а ти?
Стану журналісткою, чи на зразок того.
Я дуже люблю писати.
А чим хочеш зайнятися ти?
Я знаю, чого я хочу зараз.
Доплисти до Англії й вступити в голландське військо.
Пітере, навіть не силкуйся. Нічого не вийде.
У мене вийде.
Беруть лише кількох з сотень.
Знаю, але я хочу вступити и битися.
Сидіти тут - це не для мене.
Тобі подобається Марго, чи не так?
Вона давно тебе імпонувала.
Імпонувала більше за мене.
Я не знаю. - Нічого.
Всі так вважають. Марго - така гарна.
Вона - мила, розумна, красива, а я - ні.
Я б так не сказав. - Так, так, не така.
Я чудово знаю, що я не красуня.
Ніколи не була й ніколи не буду.
Я зовсім не згоден.
Вважаю тебе симпатичною.
Це неправда.
И ще одне.
Ти змінилася. За цей час.
Справді
Раніш я вважав тебе жахливо невгамовною.
А що думаєш зараз, Пітере? Як я змінилася?
Стала спокійніша.
Я рада, що облишив ненавидіти мене.
Я цього й не казав.
Присягаюся, коли ми вийдемо далі, ти більше про мене й не згадаєш.
Нісенітниця.
Коли повернешся до друзів, скажеш:
«Що я знайшов у цій міс Кря-Кря?»
В мене нема ніяких друзів. - Пітере, напевне, є.
Друзі є в будь-кого. - Тільки не в мене.
Мені вони не потрібні. І без них добре.
Значить, тобі буде добре й без мене?
Я вважала себе твоїм другом.
Ні.
Якби всі були, як ти,
все було б інакше.
Пітере. Ти коли-небудь цілував дівчину?
Так.
Одного разу.
Вона була гарна?
Та дівчина?
Не знаю. На очах була пов'язка.
На одному вечорі. Грали у «пляшечку».
Думаю, це не вважається, чи не так?
Для мене ні.
А мене цілували двічі.
Одного разу, незнайомець, я його раніш не бачила.
Коли я впала на льоді, підняв мене й поцілував в щоку.
Я плакала.
А вдруге - татів приятель поцілував мені руку.
Це ж теж не вважається, справді?
Думаю, що ні.
Я майже напевне знаю, що Марго нікого не поцілувала б,
якби не була заручена.
И я впевнена, що в мами нікого не було до тата.
Не знаю.
Зараз все так по-іншому.
Ти як вважаєш?
Дівчині не можна нікого цілувати, доки вона не заручена?
Так важко вирішити, як вчинити.
Ми тут сидимо й чуємо, як валиться цілий світ,
а ти думаєш
і не знаєш, що буде завтра.
Як ти вважаєш?
Певно, це залежить від дівчини.
Деяких, як би вони ні вчинили, засуджували б.
А для других в том не було б нічого дурного.
Я завжди думав, що…
Мені, мабуть, час йти.
Вже час.
Добраніч.
Тобі не заборонять приходити?
Ні.
Я можу принести свій щоденник.
Там стільки всього, що ми можемо обговорити з тобою.
Там багато й про тебе.
А що про мне?
Про дещо тобі краще не знати.
Я думала, ти - нічого особливого.
Через те, як ставився до мене.
Ти змінила свою думку?
Як я змінив її про тебе?
Побачиш.
Добраніч, Анничко.
На добраніч, Анно. - Добраніч.
На вулицях - справжнє пожвавлення.
Очікування воєнного вторгнення зростає день у день.
Все говорять тільки про визволення.
Скоріше 6 воно сталося. У нас тут погані новини.
Людей, на яких М'єп оформила нам картки, заарештували.
Пан Кралер потрапив до лікарні. Здається, в нього виразка.
Боюся, його виразка - це ми.
М'єп доводиться розриватися поміж нами й роботою.
Нам просто поталанило, порівняно з тим, що коїться на вулиці.
Я відчуваю настання весни.
Я відчуваю його всім тілом и душею.
Я вся в очікуванні.
Чекаю на щось,
щось усе.
Отто! Отто, скоріше!
Він краде продукти! Пан Ван Даан краде!
Що таке? Пане Ван Даан! Пустіть!
Що трапилось? Пан Ван Даан.
Дивіться, хліб!
Брудний злодій! Ви - нікчема!
Пане Дассел! - Пітере, допоможи!
Пустіть його. - На допомогу, Пітере!
Пустіть його.
Пустіть його!
Патти, що це?
Він крав хліб!
Так це були ви.
А ми весь час думали, що це щури.
Пане Ван Даан, як ви могли?
Я хочу їсти. - Всі хочуть їсти.
Я бачу, як діти стають все худіші.
Ваш власний син, я чула, як він стогнав уві сні від голоду.
А ви підбираєтеся вночі й крадете продукти,
що призначені для дітей!
Йому треба більше, ніж будь-кому з нас.
Він - великий чоловік.
А ви!
Ви гірше за нього! Ви мати!
И жертвуєте сином заради цього чоловіка! Цього…
Едіт.
Не думайте, що я не бачила.
Завжди підкладали йому кращі шматки.
Я спостерігала день за днем і тримала язика за зубами.
Але тепер, після такого, не буду!
Тепер хай уходить. Нехай уходить звідси!
Едіт.
Уходить?
В якому розумінні? - В прямому.
Збирайте речі й уходьте! - В тобі говорить гнів.
Ти ж не це хотіла сказати. - Ні, саме це.
Два роки ми прожили тут, разом, бік о бік.
Ми поважали права одне одного.
Змогли прожити в злагоді. І зараз все нанівець?
Пане Ван Даан, цього більше ніколи не повториться, так?
Ні, ні. - Вкрав один раз, він вкраде знов.
Нехай уходять. Забирайтеся негайно!
Мамо, Пітера ти не виженеш. Він нічого не зробив.
Пітера я не жену. Хай залишається.
Якщо він піде, я теж. Він мій батько.
Цей чоловік тобі більше не батько.
Він не знає, що значить бути батьком!
Я перестану поважати себе. Я не можу залишитися.
Що ж, добре.
Пітере. Ні.
Пані Франк, ви виставляєте нас на вулицю?
Зумієте знайти інше сховище.
Де ми знайдемо хоча б підвал?
Або горище?
Пане Франк,
ви казали Патті, що не забудете,
що він зробив для вас, коли ви прибули до Голландії.
Що повік не зможете відплатити.
Свій борг перед вами мій чоловік виплатив сповна.
Едіт, я не пізнаю тебе. Я зроду не бачив тебе такою.
Треба було давно виговориться.
С деякими по-гарному не можна.
Без вас їжі було б значно більше.
Облиште, пані Ван Даан!
Навіщо нацистам знищувати нас?
Ми себе самі знищуємо.
Мамо, благаю, не виганяй їх. Зараз - день, їх можуть схопити.
Вони побудуть тут, доки М'єп знайде їм інше сховище.
Пані Франк, пане Франк, Марго.
Нам не можна опускатися так низько, щоб побитися між собою
через кусень хліба.
Це Анні…
Пані Ван Даан, пану Ван Даану.
Подивіться, що він робить?
«Передаємо новини воєнного вторгнення.
Для тих, хто не чув, повторюю.
Вранці в Нормандії розпочалася висадка десанту».
Почалося! Слухайте!
День «Д» настав. В нічні та ранкові години
величезна армада з 4000 суден… - Слухайте!
Пітеру й мені. - Собі більше.
Ні. - Так. Собі більше. Дивіться, яка.
Це моя. - Порівняйте з цією.
Це пана Ван Даана.
Годі! Припиніть рахувати картоплю!
Пане Франк! Пані Франк! - Пане Дассел, прошу вас.
Не треба всього цього. - Це пані Франк!
Висадка почалася!
Найочікуваніші новини! Висадка почалася!
Лише за попередніми звітами…
Ви чули? Вони висадилися на березі Франції! В Нормандії!
Британці, американці! - Всі там!
Голландці, французи, поляки, норвежці, всі!
Це зветься день «Д». - День «Д»!
Це пан Кралер! - Це не може бути пан Кралер!
Але це пан Кралер.
Ви чули? О, Господи!
Яка радість! Коли медсестра повідомила,
я сказав собі: «В таку хвилину я маю бути зі своїми друзями».
Давайте, поки сторож не прийшов.
Я ще прийду. - До побачення, друзі.
До побачення, пане Кралер. - Спасибі, М'єп.
Патті, що? Що трапилося?
Мені соромно!
Я вас благаю.
Патті, не треба.
Пане Ван Даан.
Хіба ви не чули? Нас скоро звільнять.
Цю радість треба відсвяткувати.
Красти хліб у дітей!
Любий мій, ми всі не без гріху.
Згадайте, як я поводилася з мамою, так грубо й різко.
Ні, Анно, ні. - Так, мамо, я поводилася жахливо.
Але не як я.
Гірше за мене нема нікого!
Припиніть! Треба веселитися!
Едіт.
Як згадаю, яких жахів я тут наговорила.
Ні, ні, ви мали рацію.
Як я могла сказати таке вам?
Нашім друзям, нашім гостям!
Облиште! Ви зіпсуєте всю висадку!
Господи всемогутній, наші сини, гордість нації,
в ці дні додають неймовірних зусиль.
Виявляють мужність. Повстають зі скорботи й суму.
Ми знов відродимося, в ім'я торжества людства.
Тепер настрої усіх помітно покращилися.
Добрі новини продовжують надходити,
й найкраще те, що скоро повернуться наші друзі.
Виступала наша улюблена королева. В її промові були слова «скоро»,
«коли я повернуся», «скоре визволення».
Хто знає?
Можливо, осіню я піду до школи.
Середа, 2 липня 1944 року.
Вторгнення, здається, тимчасово захлинулося.
Пан Кралер знову в лікарні.
Його чекає операція.
Здається, перенервував через день «Д».
Спасибі.
Нас ошукали.
М'єп говорить, що комірник нічого не знає,
а ми платимо йому ці гроші.
Нашого улюбленого зеленяра відправили в концтабір.
Його забрали сьогодні за те, що він ховав двох євреїв у себе вдома.
Це ще не все.
Заарештували пана Хока, нашого зеленяра.
Ще новина: гестапо знайшло нашу друкарську машинку, яку вкрали.
Не може бути!
Вони почнуть розкручувати ланцюжок, поки не доберуться до нас.
Ось подивіться!
Усі пали духом.
Навіть татові не вдається підбадьорити їх.
Я сама часто буваю подавленою, але ніколи не впадаю у відчай.
Коли я пишу, я можу перенести все, але!
И це - дуже велике питання, чи зможу я писати по-справжньому?
Я так цього хочу.
Я хочу продовжувати жити, навіть після смерті.
Ось знову.
Пане Франк, ви чуєте?
Так, чую.
Вже третій дзвінок.
У швидкій послідовності.
Це сигнал.
До нас силкується додзвонитися М'єп.
Вона чомусь не може прийти і намагається попередити нас про щось.
Прошу вас, пане Дассел. Будь ласка.
Ви верзете дурниці.
Щось трапилося, пане Франк.
М'єп не заходила до нас вже три дні.
І сьогодні ніхто не вийшов на роботу.
В будинку не було чути ні звука.
Може, сьогодні неділя,
а ми втратили рахунок дням?
У тебе - щоденник, який сьогодні день?
Я не втрачав рахунку дням.
Я точно знаю, який сьогодні день.
П'ятниця, 4-е серпня.
П'ятниця, а на роботі - ні душі.
Кажу вам, помер пан Кралер.
Це єдине пояснення.
Він помер. Фабрику закрили, й М'єп намагається нам це повідомити.
Вона б не стала дзвонити.
Благаю, візьміть трубку. - Ні.
Просто підійміть и послухайте. Нічого не кажіть. Можливо, це М'єп.
Заради бога, відповісте на дзвінок!
Я сказав - ні.
Я не зроблю нічого, що може видати нашу присутність тут.
Пан Франк має рацію.
Зрозуміло, на чиєму ти боці.
Якщо будемо тихо й спокійно чекати, я впевнений, допомога прийде.
Пане Дассел.
Пане Дассел. Пане Дассел!
Надто пізно.
Отже, будемо чекати до самої смерті.
Я цього не винесу.
Я себе вб'ю. - Заради всього святого, припини!
Тебе б це порадувало. Ти бажаєш моєї смерті.
А з чиєї провини ми тут?
Могли уїхати в Америку або в Швейцарію. Але - ні, ні!
Коли я хотів, ти не хотіла. Не могла кинути свої улюблені речі.
Свої меблі! - Правильно, вали все на мене.
В усьому я винна. - Твої капелюшки, туфлі, посуд!
В мене ніколи не було того, що хотілося мені. Все було для тебе!
Глянь, Пітере.
Поглянь на небо.
Справді, красиві хмари?
Який чудовий, чудовий день.
Знаєш, що я роблю,
коли більше немає сил сидіти взаперті?
Уявляю себе на волі.
Як гуляю по парку, де гуляла з татом,
а скрізь розсипано жонкілії, крокуси и фіалки.
Знаєш,
що найкраще, коли уявляєш себе на волі?
Можна уявити все, що завгодно.
Троянди, фіалки й тюльпани можуть цвісти водночас.
Хіба це не чудо?
Коли я була вільна, я сприймала це як належне.
А зараз, тут, я божеволію за природою.
Це я божеволію.
Здається, якщо скоро нічого не відбудеться,
якщо ми звідси не вийдемо,
я більше такого не винесу.
Тобі треба мати віру, Пітере.
Ні, дякую.
Мені не треба.
Не обов'язково бути ортодоксом,
вірить в рай і пекло, в чистилище та все таке.
Я маю на увазі просто віру.
Все одно яку.
Щоб у щось вірити.
Коли я думаю про все,
про дерева, квіти,
про цих чайок.
Про те, який милий ти, Пітере,
які гарні наші спільні знайомі,
Пан Кралер и М'єп, зеленар.
Вони всі щодня ризикують життям заради нас.
Коли я думаю про такі гарні речі, я більше нічого не боюся.
Я знайшла себе.
В бозі, й я… - Це добре, але…
Коли я думаю, я починаю гніватися.
Подивися на нас.
Ховаємося тут два роки.
Кроку ступити не можемо. Загнані, як…
Чекаємо, поки нас прийдуть и заберуть.
Страждати доводиться не нам самим.
Завжди комусь випадали страждання.
Колись одному народові, колись іншому.
І все ж таки… - Але мені від цього не легше.
Я знаю, трудно у що-небудь повірити,
коли навколо коїться такий жах,
але знаєш, що я інколи думаю?
Думаю, що світ пройде через такий період,
як я з мамою.
Він пройде.
Можливо, через сотні років, але пройде.
Я все-таки вірю,
що незважаючи ні на що,
у людей добре серце.
Я хочу зараз.
Не через сотню років.
Але, Пітере, якщо уявити все частиною величезного цілого,
наше життя - лише мить.
Послухай нас.
Переконуємо один одного, як ці глупі дорослі.
Поглянь на небо.
Справді, воно дивовижне?
Одного разу, коли ми вийдемо звідси,
я…
Відчиняйте! Відчиняйте! Відчиняйте!
Відчиняйте!
Два останніх роки ми прожили в страху.
Тепер будемо жити в надії.
Схоже, наше ув'язнення закінчилося.
Нам дали кілька хвилин на збори.
Дозволили взяти сумку й положить туди якийсь одяг.
Більш нічого.
Тому, любий Щоденнику,
тебе доведеться залишити.
Поки що до побачення.
Р. 5. Прошу вас, той, хто знайде цей щоденник,
збережіть його, будь ласка, для мене.
Я сподіваюся, що одного разу…
На цьому все.
Я пішла до села за продуктами.
Коли повернулася, в будинку була поліція.
Ми поставили себе завданням з'ясувати, звідки вони дізналися.
Вас видав той грабіжник. Ми його знаємо. Це…
Зараз звучить дивно.
Але в таборі, куди нас спочатку відправили ми були повні надій.
Воєнні новини були добрими.
Союзники звільняли Францію.
Ми були впевнені, що скоро звільнять і нас.
Але.
У вересні нас морем доставили до Польщі.
Чоловіків - в один табір, жінок - у інший.
Звідти їх відправили в Белсен.
Мене залишили в Аушвіці.
В січні нас звільнили, тих небагатьох, хто вижили.
Але війна ще не закінчилася, ні.
На нас чекала довга дорога додому.
Коли потяг зупинявся
на роз'їздах або запасних коліях, всі виходили,
переходили від групи до групи.
«Де ви були?
Ви були в Белсені? В Бухенвальді?
В Маутхаузені? Де?»
«Ви мою жінку раптом не зустрічали?»
«Ви не бачили мого чоловіка? Сина? Дочки?»
Так я дізнався про смерть своєї жінки.
Марго. Ван Даанів.
Пітера.
Дассела.
Але Анна…
Я все ще мав надію.
Вчора я був в Роттердамі.
Там зустрів жінку.
Вона була з Анною в Белсені.
Тепер я знаю.
«Незважаючи ні на що,
я все-таки вірю, що у людей добре серце».
її слова соромлять мене.