Akropolis er et mektig underverk som er over 2000 år gammelt.
Tempelets størrelse er nesten uforståelig.
Hvordan klarte antikkens grekere å reise disse usedvanlige bygningene?
Det er fascinerende, som et stort puslespill.
Hvilke tapte ritualer ble de brukt til, og hvordan har de overlevd-
-mens andre oldtidsbygninger har smuldret bort?
Den eneste måten å løse mysteriet på, er å ta tempelbygget fra hverandre.
Og utforske oppbygningen stein for stein.
Det hjelper oss å avdekke de forbløffende bygghemmelighetene-
-som er skjult inne i dette underet.
Høyt oppe på et fjell som ruver over Aten-
-står et landemerke for vestlig sivilisasjon: Akropolis.
For 2400 år siden bygde grekerne et forbløffende tempelkompleks-
-der de kunne dyrke gudene sine.
Når man tar det fra hverandre og gjenbygger det-
-avslører Akropolis sine skjulte hemmeligheter.
Nye spor dukker opp under restau- reringen av de to største bygningene.
Det verdensberømte Parthenon-
-og den imponerende portbygningen kjent som Propyleene.
Parthenon var datidens største tempel.
Et av oldtidens underverker.
Fra 22 000 tonn med dyrebar marmor-
-konstruerte greske steinhuggere en bygning med utsøkt perfeksjon.
De 13 000 individuelle steinene passet sammen så presist-
-at skjøtene var vanntette.
De 58 mektige søylene kunne stå imot jordskjelv.
Det er et eksepsjonelt byggverk, men hvordan bygde grekerne det?
Hemmeligheten bak Parthenons perfeksjon begynner med materialet:
Marmor.
De største blokkene er enorme og veier 10 tonn stykket.
Men det eksisterte ikke marmor i Aten,-
-så hvordan fant og transporterte grekerne disse marmorblokkene-
-til denne svimlende fjelltoppen?
Svaret ligger i Mount Pentelikon, 17 kilometer fra byen.
Historiker Edith Hall er her for å stykke sammen dette mysteriet.
Dette er Parthenons fødested.
Disse store fjellsidene der de skar ut marmoren-
-og fraktet den til Aten.
Hvor enn man ser, er det glitrende hvit marmor i alle størrelser.
Se på denne. Den ligger rett på bakken, og man kan faktisk se-
-hvor utrolig skimrende og funklende den er.
Når den poleres og jevnes ut og meisles,-
-vil den skinne i solen. Den er faktisk hvitglødende.
Selv om Edith er omkranset av marmor fra det gamle steinbruddet,-
-er mesteparten i småbiter.
I antikken ville håndverkere ha slitt med å finne de enorme steinblokkene-
-de trengte til Parthenon.
I dag har arbeidere ved dette moderne steinbruddet den samme utfordringen.
Steinblokkene herfra anses som spesielle.
De er høyt verdsatt på grunn av kvaliteten og hvitfargen.
De er fra samme marmorsjikt som det antikke steinbruddet-
-og brukes i restaureringen av Akropolis.
Det er nøyaktig samme marmor de brukte under byggingen av Parthenon.
Det er ikke nøyaktig samme sted som de brøt fra,-
-men det er nøyaktig samme marmor.
Selv med moderne maskiner er det vanskelig å bryte store blokker.
Fjellet er fullt av naturlige revner som får marmoren til å sprekke.
Diamantbelagte vaiersager kutter lett gjennom steinen.
Men når Sotiris får ut blokkene, knekker de ofte i mindre biter.
Vi trenger store blokker.
Vi finner én, to eller tre blokker med rett størrelse og styrke i året.
I antikken hadde man kun håndverktøy, og det tok mange år-
-å bryte alle de store steinene på 10 tonn man trengte til Parthenon.
Og da de fant steinene, fikk de en enda større utfordring.
Hvordan transporterte de disse tunge og porøse blokkene 17 kilometer-
-for så å heve dem opp til toppen av fjellet?
I det gamle steinbruddet har Edith funnet et spor.
Jeg står faktisk på veien som ble laget for å transportere blokkene-
-fra steinbruddet til Aten og selve Akropolis.
Det er nedoverbakke hele veien. Ganske bratt, men veien er jevn-
-og så rett som mulig.
Det gjorde ferden kortest mulig, da det var utrolig tungt arbeid.
Arbeidere brukte muldyr til å dra steinene-
-ned fra fjellet og til Aten by.
Men så kom den største utfordringen: å få marmoren opp til Akropolis.
Fjellet ruver 70 meter over byen.
Det var umulig for grekerne å heise de massive blokkene rett opp.
Så hvordan fikk de dem opp?
Skjult for de tusenvis av turistene som besøker stedet, ligger svaret.
De bygde en veldig jevn steinrampe med stigning på kun 10 grader.
I dag er det bare noen få steiner igjen,-
-men vinkelen viser at de er en del av en stor rampe-
-som en gang gikk fra bunnen til toppen av fjellet.
Hvordan brukte grekerne denne rampen?
Arkeologer mistenker at de skapte et perfekt system.
På bunnen av rampen plasserte arbeiderne en vogn med store hjul-
-som tålte den kolossale vekten av marmorblokkene.
På toppen av rampen festet de en veldig tretalje.
Et tykt tau gikk gjennom taljen og ned til vognen på bunnen.
De knyttet tauet til en annen vogn på toppen-
-og fylte den med steinfyll fra byggeplassen som motvekt.
Idet steinfyllvognen rant nedover, trakk den marmorblokkene opp.
En genial taubane som gikk helt opp til Akropolis.
Det var et enormt foretagende å transportere 22 000 tonn opp bakken.
Oldtidsgrekerne kunne ha bygd templene hvor som helst,-
-så hvorfor valgte de det vanskeligste stedet i hele byen,-
-og hva brukte de dem til?
Akropolis betyr "borgen på høyden".
Det var der de hadde skattene og der regjeringen samlet seg.
Og det var helt klart et sted der de dyrket gudene sine.
På Akropolis følte atenerne at de var nærmere gudene i himmelen.
Selv om de dyrket mange guder-
-var hovedtemplene på dette stedet dedikert til kun én: Atene.
Atene er en av de eldste gudene. Hun er gudinne for sivilisasjoner.
Og hun blir ofte dyrket på høye, steinete festninger-
-der folk dannet store urbane samfunn.
Det er derfor byen heter Aten. Det er Atenes by.
Atene var kjent som "jomfrugudinnen".
Så folket navnga bygningen etter det greske ordet for jomfru: Parthenon.
Historiske rapporter avslører at det var et strålende tempel.
Inne sto det en 11 meter høy statue av gudinnen Atene.
I hånden hadde hun en figur i full størrelse av Nike, seiersgudinnen.
Rundt henne hever en utsøkt bygning seg.
Skapt så Atens innbyggere kunne dyrke gudinnen-
-de mente ville beskytte byen og gjøre den uinntakelig.
I nyere tid har arkeologer gjort en utrolig oppdagelse.
Levninger av et merkelig byggverk skjult under Parthenon.
Kan det være at bygningen vi ser i dag ikke er originalen?
Midt i Aten pågår et ambisiøst prosjekt for å gjenoppbygge-
-og restaurere ruinene av Akropolis.
Midt i dette storslåtte tempelkomplekset står Parthenon.
Idet arkeologer gransker historien,-
-avdekker de overraskende nye spor om dets opprinnelse.
Inkludert noe merkelig som ligger skjult under selve Parthenon.
Ute av syne, under marmorgulvet i Parthenon,-
-ligger titusenvis av mystiske kalksteinblokker.
Blokkene består av 22 lag på den ene siden.
De danner et enorm kileformet fundament rundt Akropolis' fjellside.
Undersøkelser avdekker at noen av blokkene er over 100 år eldre-
-enn Parthenon som står oppå dem.
Så en annen bygning sto her lenge før monumentet vi ser i dag.
Så hva var dette gåtefulle bygget, og hva skjedde med det?
Arkeolog Elisavet Sioumpara prøver å avdekke dette mysteriet.
Hun og teamet tar for seg et stort tredimensjonalt puslespill.
Tusenvis av steiner ligger spredd innenfor Akropolis' vegger.
Ikke alle steinene er marmor. Noen er kalkstein.
Fragmenter fra oldtidsbygninger som eksisterte før Parthenon.
Elisavet jakter på gamle steiner som passer sammen; en maratonoppgave.
Det prosjektet har pågått i over 30 år.
Vi har allerede samlet sammen rundt 23 000 steinblokker.
Vi vil hovedsakelig identifisere hvor alle steinene kommer fra.
Ja, det er et stort puslespill!
Det er et puslespill med en imponerende premie.
Hvis de kan skjøte nok deler,-
-kan de finne ut av hvordan originalbygningen så ut.
Det er sannsynligvis en takstein, noe som er sjeldent.
Vi gir den et ID-nummer og dokumenterer alt om den.
Som mål, hva de er og fra hvilket monument de eventuelt kommer fra.
Vi legger alle dataene i computeren-
-og rekonstruerer hvordan bygningen så ut.
Etter å ha jobbet i årevis gjør teamet en stor oppdagelse.
Fra de små fragmentene som arkeologene har samlet sammen-
-har de funnet målene til en mystisk bygning.
Fra de dekorerte blokkene har de funnet ut-
-at det var et tempel med et strålende inngangsparti,-
-48 meter lange sider og en vekt på tusenvis av tonn.
Det sto stolt på et fundament av kalksteinblokker-
-som selv den dag i dag ligger under Parthenon.
Utrolig nok var dette oldtidstempelet et annet Parthenon,-
-bygget lenge før det vi ser i dag. Men hva skjedde med det?
I sin søken etter svar tror Edith hun har funnet et spor i disse statuene.
Dette er restene av skulpturene i Atene-tempelet,-
-som ble bygget før Parthenon vi kjenner til. De er helt utrolige.
Statuene dateres til en tid like før Aten ble verdens første demokrati.
De er enklere og mye mer primitive enn de vi ser i Parthenon.
Nøyaktig hvorfor tempelet ble ødelagt er et mysterium,-
-men det kan ha blitt sett på som gammelt.
Og at de mytologiske skulpturene ikke var i tråd med troen deres.
Deler av mytologien var kanskje ikke helt korrekt.
Men vi vet at det var et viktig springbrett-
-mot oppføringen av det store tempelet vi kjenner som Parthenon.
Det første Parthenon viste atenerne-
-at de kunne reise et steintempel høyt over byen.
Men den neste generasjonen ville bygge noe større og bedre.
Prestasjonen ved å bygge det antikke Akropolis vi ser i dag,-
-var helt forbløffende.
Ut fra steinarbeidet er teamet som restaurerer Akropolis-
-overbevist om at dette var noen av de flotteste bygningene noensinne.
Vassiliki Eleftheriou leder restaureringen.
De må flytte disse blokkene nå. Den endelige posisjonen er her.
I dag monterer teamet en gammel blokk som er en del av inngangsporten.
Propyleene.
Restaureringen avslører nye bevis-
-for at de gamle håndverkerne jobbet med ekstrem presisjon.
De etterlot merker i steinene som Vassiliki kan bruke som mal.
Vi ser sporene, altså linjene, etter den gamle posisjonen.
Så vi kan plassere steinene i forhold til den linjen.
Det er utfordrende å matche håndverket til de gamle arbeiderne,-
-selv med moderne verktøy.
Alle dagens fagfolk beundrer antikkens fagfolk.
De visste ting som ikke vi vet.
Selv etter 2400 år passer den antikke blokken perfekt.
For å bygge Akropolis måtte grekerne gjenta presisjonen igjen og igjen.
Så hvordan gjorde de det?
Gamle steinhuggere hugde ut 13 000 rektangulære marmorblokker.
De monterte blokkene i 12 meter høye vegger.
På utsiden stablet de over 600 massive marmorklosser-
-for å lage 58 mektige søyler som var over tre etasjer høye.
På toppen la de steiner på opptil 10 tonn.
Hvordan klarte grekerne å løfte så tunge steiner-
-og plassere dem med kirurgisk presisjon?
I inngangspartiet til Akropolis, kjent som Propyleene,-
-sliter restaureringsteamet med de samme utfordringene som i antikken.
Arkitekt K. Karanasos og teamet må heve en original marmorkloss-
-til toppen av en av søylene.
Planen er å sette klossen på dens opprinnelige posisjon.
Å løfte den 2400 år gamle marmor- steinen krever ekstrem varsomhet.
Det er veldig vanskelig, for vi må være forsiktige og ikke skade den.
Det er veldig kinkig.
Løftingen av steinen avdekker et problem.
Stroppene er festet under klossen.
Plasseringen gjør det umulig å legge klossen rett på søylen.
Så hva gjorde antikkens grekere som det moderne teamet ikke gjør?
En original stein blant flere tusen andre gir oss svaret.
Den ser helt annerledes ut enn en ferdig søylekloss.
Men Edith mener den løser et mysterium.
Dette er veldig spennende. Det er en av klossene som danner søylen.
Men det var slik den så ut da den kom fra steinbruddet.
I steinbruddet ble den gjort sirkulær,-
-men disse store utbuktningene ble værende.
Hva kan disse knottene bli brukt til?
Grekerne hadde store trekraner-
-som kunne vinsje 10 tonn tunge marmorsteiner opp over tre etasjer.
De lot klossene være urørte, unntatt utstikkerne kalt utbuktninger.
Løftetauene ble festet i utbuktningene og kunne fjernes lett.
De stablet åtte klosser for å danne en søyle.
Så hugget steinhuggerne ut kannelyrene i perfekt symmetri-
-for å sikre seg at alle søylene på Parthenon så helt like ut.
Uten slike utbuktninger kan teamet bare senke klossen på plass-
-ved å bruke moderne utstyr.
De fester stroppene stramt rundt klossen,-
-men det er ikke lett å holde steinen i vater.
De prøver å løfte horisontalt,-
-for den må plasseres horisontalt på den andre klossen.
Det tar teamet to dager å plassere klossen der den opprinnelig sto.
Og det fører portbygningen et steg nærmere ferdigstillelse.
Bygningene på Akropolis er over 2400 år gamle.
Få andre byggverk har vart så lenge.
På tross av at Hellas er et av verdens mest seismisk aktive steder.
Nylige jordskjelv har ødelagt moderne bygninger i byen.
Så hva er hemmeligheten? Hvordan har de antikke templene overlevd?
Høyt over Aten ligger de antikke templene på Akropolis.
Inkludert det majestetiske Parthenon, som er et byggteknisk mysterium.
Det står i et av verdens mest seismisk aktive land.
Nylige jordskjelv har rasert moderne bygninger i byen.
Så hvordan har disse antikke templene overlevd i over 2000 år?
Seismolog Ioannis Kalogeras måler seismisk aktivitet på Akropolis.
Dette er et typisk målested for akselerografer på Akropolis.
Her har vi akselerografen.
Denne akselerografen er 1 av 10 på stedet og måler ristninger i bakken.
Nå er vi koblet opp mot fem måleinstrumenter.
Når han ser over dataene oppdager Ioannis at det under jordskjelv-
-skjer noe merkelig her på Parthenon.
Dette er typisk for et lite, lokalt jordskjelv.
Resultatet viser at fundamentet på Parthenon-
-rister mindre enn bakken i den omliggende byen.
Men hvorfor skjer det? Hva er så spesielt med dette stedet?
Det kommer av lokale særpreg, altså stedets geologi.
Selve fjellet er solid, men byen er bygget på løs jord-
-som vibrerer kraftig ved jordskjelv.
Parthenon er bygd på kalkstein som er stivere og mer rigid.
Det ser ut til at Parthenons fundament, som er bygd på fjellet,-
-har hjulpet det å overleve så lenge.
Men det i seg selv forklarer ikke hvordan templene motstår jordskjelv.
Den viktigste ledetråden, skjuler seg inne i steinene.
Når man tar Parthenon fra hverandre-
-ser man ikke et gram mørtel som binder marmoren sammen.
Istedenfor er det noen mystiske riller i blokkene-
-som inneholder jernklemmer.
Mellom søyleklossene finner man trekiler og plugger.
Disse jern- og trebitene hjelper med å beskytte tempelet mot jordskjelv,-
-men hvordan gjorde de det?
Sivilingeniør Zannis Konteas jobber med restaureringsteamet.
Han mener grekerne gjorde noe smart-
-da de monterte de sammenkoblede delene.
Klemmene ble plassert i ruter som ble hugd ut på toppen av blokkene.
Han har oppdaget at man hugget hull som var større enn klemmene.
Mellomrommet mellom klemmen og steinen ble dekket av bly-
-som ble smeltet og helt på plass.
Her ser man deler av blyet.
Blyet holder jernklemmene unna luft, noe som forhindrer rust.
Men det spiller også en viktig rolle under jordskjelv.
Bly er et mykt materiale, så det absorberer mye av påkjenningen.
Under et jordskjelv gjør det myke, fleksible blyet at marmoren leer seg-
-mens klemmene hindrer veggene fra å falle ned.
Det fungerte svært godt. Monumentets levetid er bevis på det.
Systemet som beskytter søylene er enda smartere.
Når de tar søylene fra hverandre finner arkeologene trebiter-
-som er 2400 år gamle og svært godt bevarte.
Delene kalles "empolia og "polos".
Søyleklossene ble festet med trekomponenter.
To "empolia" og én "polos".
"Polosen" ble plassert i hullet mellom de to "empoliaene".
Dette kobler klossene sammen.
Trebitene fungerer genialt sammen.
Uten dem kan et stort skjelv riste søylene fra hverandre-
-helt til de kollapser. Men "empoliaen" forhindrer dette.
De står midt i klossene og fungerer som myke treskjøter.
Den spesielle formen lar søylene krenge under et jordskjelv-
-samtidig som klossene holdes på plass.
Det betyr at de ikke kollapser.
Så når jorden slutter å skjelve kan Parthenon leve videre.
Arkeologer har til og med funnet bevis for at konseptet fungerer.
Vi er heldige som har et eksempel på hvordan sidelengs forflytning-
-mellom to klosser har resultert i formen til "polosen".
"Polosen" ble forskjøvet, men har beholdt denne svært gode standen.
Trevirket holdt steinene sammen. Det vred seg, men knakk ikke.
Den antikke byggemetoden var så god-
-at teamet som restaurerer Akropolis bruker de samme teknikkene.
Der antikke steiner mangler, erstatter teamet dem med ny marmor.
I dag legger restauratørene en ny marmorblokk på veggen til cellaen,-
-som er tempelets helligdom.
Arkitekt Rosalia Christodoulopoulou fører tilsyn.
Vi skal prøveplassere marmoren.
For å feste blokkene til den under, brukte antikkens grekerne jernnagler.
I dag bruker restauratørene titan, da det ikke ruster.
Og i stedet for å dekke naglene med bly, bruker de sement.
Alle steinene har en nagle som beskytter dem mot jordskjelv.
Mørtelen er en spesiell svak blanding som smuldrer opp ved jordskjelv.
Det gjør at blokkene kan lee seg, akkurat som blyet gjorde.
Etter lange forberedelser-
-tar det teamet kun 10 minutter å få steinen på plass.
De håper at ved å kopiere den utprøvde metoden-
-vil den bli stående på samme sted i flere århundrer.
Takket være geniale antijordskjelvs- tiltak står Parthenon fortsatt,-
-2500 år etter at det ble bygget.
Nå kan moderne forskere for første gang studere veggene på nært hold.
De har oppdaget forbløffende bevis som kan løse et pirrende mysterium.
Hvordan så denne ikoniske bygningen egentlig ut?
For å reise den utrolige Akropolis-
-måtte greske arbeidere transportere enorme mengder marmor hit.
Løfte tusenvis av blokker på plass og hugge ut et titalls utsøkte søyler.
Men det de så gjorde er omgitt av mystikk.
Hvordan ferdigstilte de disse bygningene, og hvordan så de ut?
Kjemiingeniør Eleni Aggelakopoulou saumfarer Parthenon etter bevis.
Hun har få ledetråder å gå etter, men en av de beste er i dette tårnet.
Det er en del av en moské som ble bygd inne i Parthenon på 1500-tallet.
Det er mulig å se deler av det gamle tempelet via en åpning i veggen.
I dette området ble noen av blokkene fjernet.
Og vi ser tydelig noen fine utskjæringer-
-som ble brukt som dekorasjon.
I de siste 500 årene har moskeens løse steinvegg-
-beskyttet Parthenons marmor mot været.
Ved nærmere ettersyn ser vi tydelig noen anstrøk av en blågrønn farge.
Så det ser ut til å være et dekorativt og gjentagende mønster.
Grekere lot ikke marmoren være bar, de malte den i sterke farger.
Så hvor mye av bygningen ble malt?
Stillaset lar forskerne få tilgang til steder de vanligvis ikke ser.
De har oppdaget flere tegn etter antikk maling på vestgavlen.
I dette området ser vi en rødfarge.
Og et mønster med hjerteformede blader.
Vi ser også en rødfarge i form av hjerter.
Dette er en typisk utsmykking.
Eleni har oppdaget et spor av hvordan kunstnerne klargjorde marmoren.
I denne delen av gesimsblokken kan vi se et dekorativt mønster.
Hvis vi ser nærmere etter, kan vi skjelne innskjæringen-
-som dannet mønsteret, og som pigmentene ble påført på.
Ved å kombinere disse oppdagelsene med antikke beskrivelser-
-kan arkeologer gjenskape hvordan tempelet opprinnelig så ut.
For 2500 år siden ville Parthenon ha vært et imponerende syn.
Helligdommen var en visuell nytelse med blank marmor og sterke farger.
Atenes kappe og rustning var laget av over et tonn glitrende gull-
-og lemmene hennes ble skåret ut av funklende hvitt elfenben.
Malerier i klare farger prydet taket.
Og ved inngangen var det hugget ut scener fra gresk mytologi-
-i så strålende farger at det er vanskelig å se det for seg.
Men tross alle fargebevisene gjenstår et mysterium.
Marmorens overflate er hard og glatt, noe som gjør at malingen ikke festes.
Så hvordan fikk grekerne malingen til å sette seg?
Euphrosyne Doxiadis undersøker antikke malemetoder.
Hun mener hemmeligheten var voks.
Man bruker en ren bivoks som dufter herlig.
Man smelter det med harpiks fra mastikstreet.
For å lage den spesielle malingen smelter Euphrosyne harpiks og bivoks.
Så tilsetter hun et fargepigment før hun risser ut mønsteret.
De brukte stensiler til tegningene, men det er vanskelig å risse ut.
Dette er som marmoren i Parthenon. Presisjon er svært viktig.
Man etterlater en fin fordypning som hjelper en å kontrollere voksmengden.
Euphrosyne må jobbe raskt. Voksen stivner når den kjølner.
Fargen er klar. Jeg prøver å påføre den så raskt jeg kan.
Varmen fester malingen til marmoren.
Varmen gjør at den fester seg godt, for man fjerner fuktigheten.
Det gjør at voksen forsegler marmoren og blir til ett.
Å bruke denne teknikken til å male Parthenon ville krevd stor dyktighet.
Malerne måtte være bedre enn skulptørene, spesielt på Parthenon.
Man hadde ikke nærmet seg stedet hvis ikke man var en dyktig kunstner.
Det ferdige produktet i Atenes store tempel ville vært enestående.
Det meste av malingen på Parthenon har forsvunnet for lengst.
Med mindre man handler raskt kan det samme skje med steinene.
Århundrer med angrep har gjort marmoren utsatt.
På 1600-tallet...
...skapte kanonkuler disse kratrene.
Men det var en liten hendelse-
-sammenlignet med tempelets lange og ødeleggende historie.
I 267 e.Kr. brant invaderende styrker ned taket.
I årenes løp har statuen etter Atene-
-og mer enn et tonn med elfenben og gull, forsvunnet.
Så gjorde kristne Parthenon om til en kirke-
-og rev statuene av de hedenske gudene ned fra veggene.
Og i 1687 ødela en krutteksplosjon bygningens indre.
Selv i dag er bygningene på Akropolis i faresonen.
Kurator Anastasia Panou leder an i kampen for å bevare dem.
Man ser at det står veldig ille til.
Vi har forfall grunnet atmosfæriske og biologiske faktorer.
Fragmentene går faktisk i oppløsning, så vi mister marmoren.
Et eskalerende problem kommer fra innsiden av steinene.
Da man restaurerte bygningen sist, for 90 år siden,-
-satte man inn nye jernklemmer for å holde blokkene sammen.
Men de ble dekket av bly med dårlig kvalitet.
Klemmene har rustet og videt seg ut, noe som revner opp marmoren.
Det fører til revner, og til slutt sprekker marmoren.
Og noen ganger faller store marmorbiter av hovedblokkene-
-på grunn av jernklemmene.
Til nå har teamet fjernet over 900 jernklemmer fra Parthenon-
-og erstattet dem med klemmer av titan; et metall som ikke ruster.
Der det mangler deler av den originale marmoren-
-må den erstattes av restauratørene.
Å hugge ut en manglende del av en marmorblokk krever dyktighet.
En steinhugger må omhyggelig kopiere en gipsmodell av den manglede delen.
Han bruker dette måleinstrumentet for å identifisere hva han må fjerne.
Så følger detaljarbeidet som sørger for at den passer godt.
Steinhuggeren dekker den gamle blokken med gjørme.
Så dytter han de to steinene sammen.
Gjørmeflekker på den nye steinen identifiserer områder som må fjernes.
Den siste delen vil passe perfekt.
For øyeblikket skiller den nye marmoren på Parthenon seg ut,-
-men over tid vil fargen falme og stå til den gamle.
Den nye marmoren som ble erstattet for 35 år siden,-
-begynner allerede å falme.
Til slutt vil den matche originalen.
2500 år etter byggingen avslører Akropolis fortsatt hemmeligheter.
Som hjelper oss å avdekke mysteriene til antikkens grekere.
Jo mer vi avdekker, desto mer utrolig blir dette antikke borgfjellet.
Dets heltebygg, det mektige Parthenon,-
-bygd for å dyrke en mytologisk gudinne,-
-er kronverket til en av verdens største sivilisasjoner.
Det forblir et av historiens mest imponerende underverk.