Anterior în Fetele Gilmore:
- Doamne, o să merg la Chilton? - Ai reuşit, dragă. Ai intrat.
A întrebat un tip de tine azi.
- Eu sunt Dean. - Bună.
- Ce vroia să ştie? - Unde eşti.
- Şi ce i-ai spus? - Că a trebuit să mergi la un liceu de genii.
Te-am urmărit.
Când?
În fiecare zi.
- Eu sunt Max Medina. - Încântată.
Nu o să ajung la test!
- Du-te! - Am plecat!
- Dar testul? - Ai ratat testul.
Sunt pregătită pentru test.
Ştiu totul despre Shakespeare.
Cred că s-a făcut o mare greşeală.
Rory mi-a zis că nu i s-a permis să dea testul.
A întârziat.
Tu spui că e deşteaptă şi că se va descurca bine.
Şi că cuibul ăsta putrezit de şobolani are nevoie de cineva ca ea.
Apoi nu o laşi să dea testul pentru care a tot învăţat...
şi pe care are tot dreptul să-l dea!
Harvard este visul meu.
Vreau acolo mai mult decât orice. Jur.
Nu sunt încă gata să renunţ la Chilton.
Sunt Max Medina.
Lorelai, a fost o plăcere să te întâlnesc.
Sper că se va întâmpla din nou.
Pa.
Unde ai spus că e tata?
- Plecat cu afaceri. - Într-o locaţie ultra-secretă?
Germania.
- Firma tatei asigură nazişti? - Tatăl tău nu cunoaşte niciun nazist.
- Ştiu mama. Eu doar... - Ce?
Glumea. Ea glumea.
- Greu de spus. - Da.
Mi-e teamă că am veşti proaste. Claudia a murit.
- Cine? - Claudia, vara ta.
Aud numele, mama. Dar nu am idee cine este.
Claudia, vara ta dintotdeauna.
Ne apropiem.
Las-o. Funeraliile sunt joi. Mă gândeam să mergem împreună.
Două probleme: prima, îmi este imposibil să plec joia de la han.
A doua, nu am întâlnit-o niciodată pe femeia asta.
- Cu siguranţă ai întâlnit-o. - Când?
- De mai multe ori. - Zi una.
Am fost acasă la ea, în Groton, să vedem prima aselenizare.
Tocmai îşi luase un Philco nou.
Nu-mi aduc aminte.
Rory spune-mi dacă greşesc, oamenii au păşit pe lună...
indiferent dacă mama ta îşi aminteşte sau nu.
Aşa se aude.
Ştiu că s-a ajuns pe lună. Doar că nu o ştiu pe Claudia.
- Deci nu mergi? - De data asta, nu.
Nu cred că Claudia va mai muri şi a doua oară.
- Şi dacă vroiam să merg tot nu puteam. - Bine.
Stai, Rudolph Gottfried.
Alt văr?
Nu, un nazist pe care l-am cunoscut. Uitasem. Am stat odată la el în Munchen.
Un bătrân drăguţ. Ştia nişte poveşti interesante.
Mama aţi vorbit un nazist recunoscut?
Este imoral. Este odios.
Nu dragă, asta este o glumă.
Am o idee pentru un nou reality show.
Ce-ar fi ca toată lumea să se uite pe ferestrele lor de la bucătărie?
Este nervoasă în dimineaţa asta.
Să spunem doar că lumea are un adversar puternic.
- Stai. Nu trebuia să coci ceva? - Nu ştiu. Tu nu trebuia să tricotezi?
- Este ziua vânzărilor de prăjituri la Chilton. - Ştiu. Am rezolvat-o.
- Se aşteaptă să fie prăjituri de casă... - Ştiu.
...făcute de altcineva în afară de Dolly Madison.
Am spus că am rezolvat-o.
Toţi părinţii vor munci din greu, aşa că este foarte important. Ştii asta, nu?
N-am ştiut. În cazul ăsta, nu am rezolvat-o.
Am rezolvat-o.
- Ia-ţi lucrurile, închide combina. E târziu. - Nu eu ascult.
Unde crede mama ta că eşti?
Pe o bancă în parc, contemplând reunificarea celor două Coree.
Nu aici, strâmbându-te la Rancid?
- Nu e inclusă varianta. - La şcoală.
Pa.
Uau, Cinnamon, călătorind cu stil.
Morey l-a făcut.
Cinnamon nu prea mai poate să meargă, dar îi plac în continuare passeggiatele.
- Aşa se zice în italiană la 'plimbare plăcută'. - Passeggiata.
- O, Doamne, sună aşa de sexy. - Nu mai spune.
Ce-i acolo?
Zona privată a lui Cinnamon. Câteodată îi place să fie singur.
E la fel ca Morey în privinţa asta.
Spune 'passeggiata' din nou.
Nu pot spune la comandă, Babs.
S-a înroşit. Doamne, ce-mi plac bărbaţii care se înroşesc.
- Ok, oraşul nostru este tare ciudat. - Mulţumesc lui Dumnezeu.
Pa.
- Ne vedem mai târziu la liceu. - Pentru ce?
Mama, vânzările de prăjituri.
- Ţi-am umflat vena din frunte. - Sadico.
- Neaţa. - E bună cartea?
Nu ştiu încă.
Te-am văzut aşteptând şi m-am gândit să te salut.
- Salut? - Salut.
Mulţumesc că m-ai ajutat cu slujba de la magazin.
Nu este o carieră sau altceva dar cel puţin îmi asigură necesarul.
- Asta este bine. - Da.
- Întotdeauna eşti aşa serioasă? - Nu.
Cât îţi ia să ajungi la şcoală?
40 de minute, dacă şoferul este atent...
şi mai mult dacă încearcă să prindă ceva la radio.
- Autobuzul ăsta merge la Hartford. - Da, ştiu.
Dar tu eşti la şcoală aici. Trebuie să te dai jos.
- Trebuie să coboare. - Stai.
Uiţi ceva.
Autobuzele mai au şi staţii.
La revedere, Lorelai Gilmore.
Hanul Independenţei, Michel la telefon.
Da, aveţi rezervare.
La revedere.
Îmi pare rău.
Domnule sunt un simplu băiat de la ţară, din Texas.
Nu înţeleg franceza asta pe care o bolboroseşti aici.
Pardon.
- Ştie că nu eşti din Texas. - Zâmbeşte când spui asta.
Michel, ţi-am spus că va veni un grup de francezi pentru câteva zile...
şi că este treaba ta să-i faci să se simtă bine.
Nu ştiu câţi francezi ai întâlnit până acum...
- dar cei mai mulţi sunt insuportabili. - Da?
De aia am plecat din Franţa.
Credeam că era ceva legat de săteni şi torţe.
- Michel, vorbeşte cu ei. - Niciodată.
Îmi arunci privirea aceea, nu?
Tu ai inventat privirea 'fă-o sau ceva rău va cădea asupra ta'.
Bine, voi fi francez dar nu voi fi şi fericit.
Deci vei fi tu însuţi. Bună alegere.
Omoară-mă acum.
Avem fanteziile franceze...
bunătăţile americane şi senzaţiile italiene.
- Ce crezi? - Uimitor.
Incredibil.
E bine, nu-i aşa? Ei bine, ultimul retuş.
Mă laşi pe mine?
Dragă, este o procedură mai delicată decât crezi.
- Ok. - E nevoie de o mână de expert.
Bună.
Cât costă, $1? Să vă dau...
Să găsesc $1.
Ştiţi ce? Cumpăr două. O să beau una.
Gustos şi stinge flăcări.
- Foarte Henry Vlll. - Nu prea le avem cu subtilul.
- Îmi pare bine că te văd, Lorelai. - Îmi pare bine că te văd, Dl. Medina.
- Max. - Dl. Medina.
Dle. Medina, e este Sookie, bucătăreasa şefă de la han.
- Sookie, Dl. Medina. - Cum te cheamă?
- Dl. Medina. - Ştiu, ai spus-o de enşpe mii de ori.
Bună.
Lorelai, te pot împrumuta puţin?
Da, sigur.
Vin imediat.
Ai încredere în mine.
Deci?
Lorelai as vrea ca să se topească gheaţa dintre noi.
- Nu e nicio gheaţă. - Mi-ai spus numele de trei ori.
- Eu zic că e gheaţă. - Nu e gheaţă. E iernatic.
Mi-am făcut datoria când nu am lăsat-o pe Rory să dea testul.
- Nu mi-a plăcut, dar a trebuit să o fac. - Ştiu.
- Şi aş face-o din nou. - Ok.
Chiar cred că Rory este un copil minunat...
şi voi face tot posibilul să mă asigur că va absolvi Chilton.
Apreciez asta.
- Aş vrea să fim prieteni. - Suntem. Şi eu la fel.
- Da? - Într-adevăr, jur. Nu mai e deloc gheaţă.
Păşim pe o piscină de apă călduţă.
Bine.
Am să-ţi cer ceva. Nu ştiu dacă ai să accepţi.
Uau, intrigant.
Mi-ar place să ne mai vedem.
Departe de plante, de gargui, de aici.
- Îmi dai întâlnire? - Da.
Nu vreau să exagerez...
dar dacă directorul nu a lăsat un copil să dea un test pentru că a întârziat 30 sec.
cred că ar înlemni dacă un profesor s-ar întâlni cu mama unei eleve.
Îmi fac bine treaba, mă dedic elevilor...
şi nu este nicio prevedere în Etica Chilton care să interzică acest lucru.
Totuşi cred că este o regulă nescrisă.
- Vrei să ne întâlnim? - Cred că Rory se va supăra.
Ceilalţi părinţi s-ar distra foarte mult dacă ar afla.
- Vrei să ne întâlnim? - Da.
- Bine. - Stai.
- Ce? - Nu.
- De ce? - Nu pot.
- E greşit. E ciudat. - Plătesc eu.
- Ai o întâlnire. - Da?
Glumesc. Nu ştiu. Eşti profesorul lui Rory.
Ştiu.
Poţi să-ţi dai demisia? Corect, e o nebunie. Scuze.
Ok.
Ce zici de o cafea? Îţi place cafeaua?
Numai cu oxigen.
Putem să bem o cafea împreună? Un fel de pre-întâlnire.
Foarte lejer, fără obligaţii.
Să vedem dacă merită să comandăm şi mâncare.
Doar cafea.
Decofeinizată?
Nu e nimic mai sigur decât decofeinizata.
Mâine o să fiu în oraş pentru un curs la Hartford...
şi peste stradă este o cafenea...
în care ajung în jurul orei 4:00, câteodată... de cele mai multe ori
exact la 4:12.
Nu aş putea opri o persoană să intre în clădire în jurul acelei ore...
şi nici nu aş putea să o evit...
dacă aş cunoaşte-o.
Arta cuvintelor, asta e ceva ce avem în comun.
Ne mai vedem, Max.
Într-adevăr. Ne vom vedea.
Philadelphia.
Philadelphia? Dacă ai putea trăi în oricare oraş din lume...
tu ai alege Philadelphia?
- Dl. Night Shyamalan locuieşte acolo. - Cine?
Tipul care a regizat "Al şaselea simţ".
Dar ce ai face acolo?
Aş sta cu Dl. Night Shyamalan.
Să tai 'Consilier Îndrumător' de pe lista posibilelor tale cariere.
Stai liniştită, păpuşico. Aproape am ajuns acasă.
- Bună, Babbette. - Bună, copii.
Uau, sună rău.
Cinnamon are indigestie. La fel şi Morey.
- Prea multe scoici. - Scoici rele.
Asta nu-i va face bine localului lui Al.
- Ai mâncat scoici de la Al? - Lumea Plăcintelor de la Al?
Da, am avut un cupon.
Uau, magazinul.
- Trebuie să iau nişte lucruri, aşa că... - Ce lucruri?
Doar nişte măunţişuri.
Mai vorbim deseară.
- Vin cu tine. - De ce?
Pentru că, altfel, trebuie să mă duc acasă.
- Acasă e bine. - La mine acasă?
De fapt nu e neapărat nevoie.
Ok, atunci cred că o să merg acasă.
Bine. Du-te. Pa.
Pa. Ciudato.
Rory! Bună.
- Ia o prună. Sunt mai bune decât sexul. - Nu, merci.
Fructele proaspete au întotdeauna o anumită senzualitate.
- Eşti prea tânără pentru asta? - Sigur.
- Ce cauţi aici, dragă? - Ei, eu doar...
Îmi dau seama pentru ce eşti aici.
Nu ar încăpea în coş. Nu.
Patty, nu e chiar aşa. E doar o persoană.
- O persoană? - O persoană băiat.
- Tipul meu de persoană. - Nici măcar nu-l cunosc.
- Sigur. Nu-l cunoşti? - Nu.
- Cum zici tu. - Te rog să nu spui la nimeni.
Promit că nu spun la nimeni că nu-l cunoşti pe băiatul acela.
- Mulţumesc. - Cu plăcere.
Doamnă, ce faceţi?
Te rog, drăguţule, să nu-mi spui doamnă. Mă faci să mă simt mai în vârstă de 25.
Poftim, ia o păstaie.
Bănuiesc că o să plăteşti pentru mâncarea pe care o consumi în magazin.
Aşa de brutal.
- Şi tu eşti? - Sunt noul manager asistent.
Ascultă-mă, prietene, care dacă ai avea o altă coafură...
te-aş invita la o întâlnire. Fac asta tot timpul.
Nu şi de acum înainte. Îmi pare rău.
Stai. Gust mâncarea de aici de ani de zile.
Dacă bagi ceva ce nu-şi are locul în gura aceea...
o să-l scot şi o să chem poliţia.
Asta-i tot ce iei? O mână de salată şi o cursă de şoareci?
- Asta-i tot. - Sunt două elemente foarte necesare.
- $2.27. - Nu am decât $1.
- Pot să-ţi împrumut eu restul. - Nu, iau doar salata.
Perfect. Poţi să mănânci jumătate din salată...
şi cu cealaltă jumătate... baţi şoarecele.
- Hârtie sau plastic? - Nu, merci.
- Lorelai? - Max. Bună.
- Ce lume mică. - Absolut.
- Ce bei? - Cafea.
Simplă?
Vroiam cu cremă, dar asta a dus la o conversaţie elaborată despre spumă.
Dezaprobarea pe care am primit-o când am cerut doar cremă...
rivalizează cu cea a tatălui meu când i-am spus că vreau să fiu profesor.
Uau, ai parte de o plimbare dificilă.
Se îmbunătăţeşte.
- Ce pot să-ţi ofer? - Cafea, te rog.
Deci, iată-ne aici.
- Aici suntem sigur. - Dând unul de celălalt.
- Departe de şcoală. - Şi de stricteţile ei.
- Unele lucruri chiar se întâmplă. - Soarta poate fi hilară.
Terminăm cu drăgălăşeniile trecem la subiect?
- Cred că ar trebui să ne întâlnim. - De ce?
- Pentru că amândoi o vrem. - Eu vreau să fiu în formaţia 'The Bangles'.
Nu înseamnă că-mi dau demisia, îmi cumpăr o chitară şi-mi ruinez viaţa...
pentru a fi în 'Bangle'. Nu?
- The Bangles s-au destrămat. - Nu asta era idea.
Au mai rămas membrii, chiar dacă formaţia nu mai este.
Repet întrebarea. De ce să ne întâlnim?
Pentru că, în mod clar, suntem atraşi unul de celălalt.
Sunt atrasă de o plăcintă. Nu înseamnă că vreau să mă întâlnesc cu o plăcintă.
Ok, atunci, pentru că avem... aproape aceeaşi înălţime.
Uau. Runda 1 şi deja sunt ameţită.
Ştiu că te gândeşti la cum vom fi priviţi dacă ne întâlnim.
Aşa e.
Pot să-ţi spun că sunt discreţia întruchipată...
când vine vorba de relaţii delicate.
Te-ai întâlnit cu o grămadă de mămici pe la Chilton?
Nu. Mă refeream la orice relaţie, muncă, familie.
Deci ai lucruri de ascuns în toată viaţa ta. Foarte interesant.
Ai nişte mătrăgună prin spate? Sau arsenic, ceva rapid.
- Îţi place muzica rap? - Da.
Şi mie.
- Mâncarea italiană? - Da.
Şi mie.
- Îmi spui ce vreau să aud? - Da.
Ştiam eu.
Nu contează că nu coincide cu ceea ce simt.
Dacă-mi spui ceea ce mă aştept să aud nu voi reuşi să te cunosc.
Dacă-ţi spun ce vrei să auzi, arată că eu te cunosc pe tine...
ceea ce înseamnă mult mai mult decât a mă cunoaşte tu pe mine.
Cine a rămas fără vorbe?
Uau. Runda 1 şi deja ameţită.
Rory este viaţa mea. E prietena mea. Este totul pentru mine.
Şi nu aş face niciodată ceva ce ar răni-o.
- Dar Rory nu mai este un copil. - Nu spune asta.
Are 8 ani şi hobbyul ei este să facă lănţişoare din ambalaje de gumă.
Ai putea să-i opreşti creşterea, să o ţii într-o cutie...
să-i sufli fum de ţigară în faţă.
Tu nu înţelegi ce vreau să spun.
Când unchiul meu era tânăr...
era o fată care trăia peste stradă...
de care era complet îndrăgostit. Dar nu i-a vorbit niciodată.
Ştia în adâncul inimii că ea era fata alături de care vroia să-şi petreacă viaţa.
E tristă povestea, nu?
- Lasă-mă să termin. - O să fie tristă.
În fine, unchiul meu urmărea fata...
aşteptând momentul potrivit pentru a intra în vorbă cu ea.
- Următorul lucru... a fost înrolat. - Mă duc după şerveţele.
Acum, el se gândeşte, 'E perfect. Mă voi întoarce...
'voi avea o carieră, îmi voi fi servit ţara. Voi fi demn de iubirea ei.'
Când se întoarce, ea era plecată.
Se mutase. Nimeni nu ştia unde.
Nu a mai văzut-o niciodată.
Unchiul meu nu prea-mi spune multe.
Dar singurul lucru pe care mi l-a spus...
e că dacă este ceva în tine...
despre care ştii că este corect...
du-te după acel ceva, indiferent ce-o fi.
Ce zici?
Poate o cină...
nu ar fi chiar aşa o idee rea.
Cină? Adică să stăm împreună, poate chiar să mergem cu aceeaşi maşină?
- Ia hârtia. - S-ar putea să o înrămez.
- S-o foloseşti. - O voi folosi sigur.
Ce?
Povestea unchiului tău, e adevărată?
La revedere, Lorelai Gilmore.
Mulţumesc.
Viaţa e hazlie rău, nu?
Da, îl iubesc pe Jim Carrey.
- Ce? - Jim Carrey.
- E foarte hazliu. - E hazliu.
Nu mă refeream la hazliu-hazliu. Eram filosofică.
Ce faţă serioasă ai. Jean Paul Sartre.
Nu pot să vorbesc cu tine când ai faţa asta.
Cum puteţi să munciţi împreună?
Deci de ce e viaţa hazlie?
- Am întâlnit un tip uimitor. - Bunăciune!
Are părţi bune şi părţi rele.
Predă la Chilton. Max. L-ai întâlnit la vânzarea de prăjituri.
- Arăta bine. - Da, aşa e.
E aşa de sexy, deştept, hazliu şi-i place cafeaua.
E perfect pentru tine.
- Ţi-a pus ceapă? - Nu.
Luke, ai uitat de ceapă.
Sunt foarte confuză. Este o situaţie foarte serioasă.
E de genul: să-mi fac permanent sau nu? Sunt foarte confuză.
În numele lui Dumnezeu! Zii mai departe. Încă te mai ascult.
Rămăsesei la permanent.
Vreau doar să procedez corect.
- Nu văd care este problema. - Sunt multe probleme.
Prima: nu vreu s-o implic pe Rory în viaţa mea personală.
Nu vreau să aibe grija asta.
Aduc un tip acasă şi poate că nu este cel potrivit...
dar ea se ataşează de el şi apoi când dintrodată decid...
că nu-mi place cum mănâncă sau că mormăie în continuu...
sau felul în care-şi plesneşte buzele, sau cum îl părăseşte părul.
Şi mă despart de el şi Rory va fi cea care va suferi.
- Te înţeleg. - Tipul ăsta îi este profesor.
Nu pot să-l ţin afară din viaţa ei. Îl vede în fiecare zi.
- Îţi place curcanul? - Da.
Am pus puţină lămâie proaspătă şi puţin piper cayenne.
O să te dea pe spate!
Ştii că Rory nu mai este un copil?
Asta a spus şi el.
Poate că sunt prea serioasă, nu? Poate că ar trebui să mai schimb regulile.
- În plus, ar fi bine să mai... ştii tu. - Ce?
- Ştii tu. - Nu, nu ştiu.
Ştii tu.
El ştie.
- Tu ştii? - Da, ştiu.
- Sookie! - Căutam ardei iute.
- Ce ţi-am spus despre tejghea? - Ştiu.
Tejgheaua este loc sacru, locul meu sacru.
Nu se face yoga pe salteaua lui Dalai Lama.
Şi nu vii în spatele tejghelei mele. Punct!
Încercam să te ajut!
Dacă mai vii cu ea, să-i pui zgardă! Vorbesc serios.
Totuşi, face un sandwich foarte bun.
Aşa e.
Bine. O să procedez simplu. Îi spun lui Rory.
Şi dacă văd ce-l mai mic semn de stânjeneală, anulez tot.
- Încă nu i-ai spus lui Rory? - Nu.
- Oops. - Nu, fără oops.
Timpii nu au fost buni. Este o situaţie fragilă, delicată.
E ca sufleurile tale. Dacă nu le faci corect, iese un dezastru.
Şi trebuie să-l comanzi cu 45 de minute în avans.
- Sufleul. - Bine.
Dar nu vorbeam despre sufleul tău.
Vorbeam metaforic.
- Nu-ţi plac sufleurile mele? - Cum putem munci împreună?
Mama, ar fi bine să vii.
- Ce s-a întâmplat, dragă? - E vorba de Cinnamon.
- Babbette? Dragă? - Lorelai, intră.
A murit.
- Cinnamon a murit. - Îmi pare foarte rău.
Pot să fac ceva pentru tine, Morey?
Asta-i, Rory. Îţi rupe inima.
Arăta de parcă dormea.
Credeam că doarme, aşa că am zgâlţâit-o şi nu s-a trezit.
Am împins-o şi a căzut de pe canapea...
şi pentru că tocmai dădusem cu ceară s-a dus până în capătul celălalt.
S-a lovit de lampă şi tot nu s-a mişcat.
Atunci am ştiut că a murit. O, Doamne.
Spune-mi că nu au fost...
Morey, nu-ţi face asta. Crede că scoicile sunt de vină.
M-a văzut când le mâncam, mi-a aruncat privirea 'Hei, ce se întâmplă?'...
Nu au fost scoicile de vină.
Morey, pisica avea 260 de ani, în ani umani.
E o viaţă foarte lungă.
Mă laşi pe mine să o duc la dubiţă?
- Şi apoi o duc eu. - Nu, stai.
Toţi, vă rog să staţi. Cinnamon v-ar fi vrut aici.
Stăm cât de mult vrei tu.
- Nu am să mai mănânc scoici vreodată. - Nici eu.
Au spus că au aruncat-o într-o lampă?
Ai râs?
Ai fi vrut?
- Dar e trist. - Da, e trist.
Alo?
Alo, unde este Lorelai? Am să-i dau ceva.
Iuhoo, hei omule, unde e Lorelai Gilmore?
Mulţumesc. Nu mă pot întoarce la han.
Ce? Daţi o petrecere şi nu m-aţi invitat?
Drăguţule, nu e o petrecere. E un priveghi.
- Da? Cine a murit? - Pisica lor.
- Plângeţi o pisică? - Da.
Pisicile îşi ling organele.
E o discuţie de care nu avem nevoie aici.
Du-te. Vorbim mai târziu. Mulţumesc.
Babbette, Morey, am venit cât de repede am putut.
- Dragă, de ce ai nevoie? - De puţin aer.
- Ce ai în pungă? - Cărămizi.
- E bună. - Binecuvântaţi să fiţi amândoi!
La toţi le e foame. Intraţi.
Ok, ce trebuie să facem?
Să facem un rând prin cameră ca să evităm blocările.
Oamenii care intră pe uşa din faţă or să vrea ceva de băut.
Le punem pe masa din faţă, aperitivele lângă ele...
păstrând o mână liberă ca să salutăm lumea.
În spate punem farfuriile şi tacâmurile.
Salata prima, apoi carnea ultima data deserturile pe pian.
- Ce ziceţi? - Serviţi-vă!
- Nu mă aşteptam să te văd pe tine. - Nici eu pe tine. Adică tine pe eu.
Adică, intră, tu.
- Îl cunoşti? - Nu.
Nu?
E la vechiul liceu, aşa că-l văd câteodată...
- dar acum merg la Chilton. - Merci pentru informaţie.
Cu plăcere.
- Ai o secundă? - Nu. Dar am gumă.
- Nu, merci. Uite... - Trebuie să mă întorc.
Ok, bine.
Ne vedem mai târziu.
Mama?
- Nu e... - Nu!
- E Dl. Medina. - Azi e joi.
Am dat de necaz?
- Au sunat de la liceu? - Nu. Eşti minunată.
Vin imediat înapoi.
- Stai, ce se întâmplă? - Îţi spun imediat.
- Spune-mi acum. - Max e aici.
- Max? - Max a venit să mă ia.
Să te ia pentru...
O să vorbesc repede cu el şi mă întorc imediat.
Am bătut, dar nu a răspuns nimeni.
Ştiu. Eram la vecini.
Max, trebuia să te fi sunat, dar...
- Anulezi întâlnirea. - Ştiu că e pe ultimul moment.
- Mi se rupe inima. - Am uitat total de întâlnire.
- Sunt de uitat. - Nu, eşti memorabil.
Te-am memorat toată săptămâna.
Doar că avem o urgenţă.
- Rory? E ok Rory? - Rory e bine. E vorba de pisica vecinilor.
- A vecinilor... - Pisică. A murit.
- A murit. - Era o pisică foarte grasă şi iubită.
Înţeleg.
Îmi placi.
Şi nu vreau să te forţez în ceva ce nu vrei.
Nu. Stai. Max nu mă forţezi deloc.
E adevărată povestea cu pisica.
Max, te rog să nu interpretezi prea mult.
Sună-mă şi reprogramăm. Îţi promit că asta vreau.
Eşti sigură?
Ţin degetele încrucişate şi sper că nicio altă pisică de-a vecinilor nu va mai muri.
Ok, o să te sun.
Bine.
- Îmi pare rău pentru... - Cinnamon.
Pisică proastă! Nu puteai să mai rezişti încă o zi?
- E o chiftea? - Da.
Ai folosit catchup?
- O să faci mişto şi de mama? - Scuze.
Prăjiturelele Roquefort s-ar încadra bine pe farfurii.
- Sunt bine aşa. Mulţumesc. - Bine.
Ok, aruncă câteva pe farfurii.
Pot să fac un design micuţ? Poate câteva straturi?
Bine. Le arunc. Am înţeles.
Aţi văzut-o pe Rory pe undeva?
- Cred că a luat-o într-acolo. - Merci.
Scuzaţi-mă, doamnă.
Ei, e chiar Kirk Ticălosul.
Vreau să-mi cer scuze pentru ce s-a întâmplat ieri la magazin.
Ascult.
Nu am ştiut că tu eşti Dra. Patty.
Patronul mi-a spus că eşti una dintre cele mai bune cliente...
şi poţi să pui ce vrei în gura aceea.
Astea au fost cuvintele lui. Puteam să le mai modific.
Nu mai traspira şi închide-ţi porii, Kirky. Întotdeauna iert.
- Mulţumesc. - O singură dată.
- Babbette. - Bună, dragă.
- Te pot ajuta cu ceva? - Nu. O caut pe Rory.
- Cred că e în baie. - Merci.
- Pot să te ajut cu ceva? - Nu.
Mă gândeam să mai iau din lucrurile astea.
E ca o scenă din 'Valea păpuşilor', varianta cu pisici.
Da. Nu realizezi cât de bătrâne sunt...
până nu te uiţi în dulapul cu medicamente.
Astea sunt pentru viermii de la inimă.
Pentru tiroidă, rinichi...
pentru iritaţia pe care o avea de la astea...
şi astea pentru ticurile pe care le avea de la pastilele pentru iritaţie.
Şi astea sunt... Astea sunt ale mele.
Drace. O să-mi lipsească bătrâna aia.
Ştiu.
Nu ştiu ce să mă fac acum.
Trăieşti ca să ai grijă de copii tăi.
Dar i-ai dat tot ce ai avut.
Era aşa mică atunci când am luat-o. Îmi încăpea în pantofi.
Mai deunăzi am dat de o pălărie pe care am făcut-o pentru Rory.
- Era ca de păpuşă. - Cresc aşa de repede.
Şi apoi îţi iau hainele.
În cele din urmă, trebuie să mergi mai departe.
Să-ţi dai seama ce faci mai departe cu viaţa ta...
când nu vei mai fi ocupată să ai grijă de cineva.
Jeez, uită-te la locul ăsta. Nici măcar un pahar curat.
Lasă-mă să te ajut cu ele.
Ia ăsta.
Morey stă pe el când mă ajută.
- Cum se descurcă Morey pe aici? - Foarte bine.
În primul lui an aici a făcut câteva cucuie.
Dar nu s-a plâns niciodată.
E cel mai bun.
Nu ştiu ce m-aş face fără el.
Ce vrei să spui 'fără el'?
Am văzut la Oprah în urmă cu câteva săptămâni...
a avut invitate cupluri care au pierdut câte un copil.
Majoritatea căsniciilor s-au destrămat datorită durerii.
Chiar dacă se iubeau.
Babbette, nu ţi se va întâmpla asta.
Nu m-am gândit că un bărbat m-ar mai vrea.
Cunosc sentimentul.
Te rog, cu fundul ăla? Lasă-mă în pace.
Adică să mă vrea mai mult decât fundul meu.
Să mă vrea pe mine. Tot pachetul.
- Cu toate temerile şi restul. - O să-l găseşti.
Poate că e chiar arătosul ăla care a plecat de aici cu Mustangul.
- L-ai văzut? - Da.
- Ce mandibulă avea. - Da, are o mandibulă frumoasă.
- Cum e la pat? - Încă nu am ieşit cu el.
O să-mi spui cum e după ce ieşi cu el?
O să te sun în timpul de savurat ţigara.
E cântecul lui Cinnamon.
- Nu o găsesc pe Rory nicăieri. - Sunt sigură că e pe aici pe undeva.
A venit Max la întâlnire, eu am uitat de el şi l-a văzut.
- Nu i-ai spus încă. - Nu.
- Oops. - Încetează cu oops.
Ok, calmează-te. Nu e mare lucru.
Profesorul ei a apărut pe verandă ca să o ia pe mama ei la întâlnire.
Va înţelege. Eşti nebună. Ştie asta.
- Gata cu alinarea, Sookie. - Scuze.
Jeez, m-ai speriat.
Vreau să-ţi spun că-mi pare rău.
- Pentru ce? - Te-am cam stresat în ultimul timp.
Am crezut că mă placi dar acum e clar că nu eşti interesată.
Aşa că am venit să-ţi spun că am priceput.
Şi că nu o să te mai deranjez.
Stai!
Sunt interesată.
- Eşti? - Da.
Trebuie să plec.
În sfârşit. Te-am căutat peste tot.
- M-ai găsit. - Am nişte explicaţii de dat.
Stai jos pe scaunul ăla micuţ. O să ţi le dau chiar acum.
Bărbatul de pe verandă era profesorul tău.
Am rămas un pic în urmă cu şcoala...
dar nu aşa de în urmă încât să nu-mi cunosc profesorii. Deci?
El şi cu mine ne cam vedem.
- La o întâlnire. - Nu.
La ceva care ar putea apărea drept întâlnire pentru un ochi neantrenat.
- Şi pentru ochii fiicei tale? - A fost o întâlnire.
- De cât timp te întâlneşti cu el? - Asta trebuie să fie prima dată.
Când aveai de gând să-mi spui? La nuntă?
Nu, la repetiţie cel mai târziu.
- E profesorul meu. - Ştiu.
Mă învaţă lucruri în fiecare zi...
într-o clasă mică plină cu alţi copii...
care nu vor aprecia prea tare când vor afla.
I-am spus că ăsta e unul din lucrurile care mă îngrijorează.
- Şi? - Şi a zis că o să fim discreţi.
- De necrezut! - Eşti supărată?
- Da. - Bine.
- Pentru că mă întâlnesc cu el? - Pentru că m-ai minţit.
- Doar ţi-am ascuns informaţii. - Informaţii pe care ar fi trebuit să mi le dai.
S-ar fi aflat până la urmă.
- Deci eşti ca Oliver North. - Nu, sunt ca Fawn Hall.
- Mama. - E mult mai drăguţă.
Nu-mi vine să cred că nu mi-ai spus. De ce nu mi-ai spus?
Pentru că m-am gândit că o să se superi. Mulţumesc Domnului că am greşit.
Ok. Ascultă, îmi pare rău. Nu o să mă întâlnesc cu el. Promit.
Nu-ţi cer să nu te întâlneşti cu el.
Doar că... e ciudat.
Sunt milioane de tipi în lumea asta...
şi tu îl alegi pe Dl. Medina.
Crezi că mie nu mi se pare ciudat?
Crede-mă, să mă întâlnesc cu profesorul tău, era ultimul lucru pe lista mea.
- Te cred. - Chiar îmi place de el. Nu mă pot abţine.
De mult timp nu am mai simţit asta.
Nu poţi controla întotdeauna de cine eşti atras.
Cuplul Angelina Jolie-Billy Bob Thornton confimă acest lucru.
Ştiu că nu poţi înţelege acum, dar într-o zi vei putea.
Vei întâlni un tip minunat, care-ţi va lăsa mintea în ceaţă...
şi nu vei ştii ce să te mai faci.
Nu-ţi voi mai ascunde nimic. Promit.
De acum, fiecare aspect al vieţii mele va fi ca o carte deschisă pentru tine.
- E în regulă. - Serios.
Nici nu mă voi îmbrăca până nu-ţi voi spune cu ce am de gând să port.
- Foarte bine. - Ok.
Mâine mă gândesc la...
tricoul purpuriu, fusta de piele şi la lenjeria cu ursuleţul panda?
Bine.
Dar bineînţeles că sunt deschisă oricăror sugestii.
Uite una: tratează-te.
- Spune-ne dacă te mai putem ajuta. - M-aţi ajutat destul.
- Noapte bună, Babbette. - Nopte bună, dulceaţă.
- Noapte bună, Morey. - Fii tare, Rory.
S-a făcut târziu.
Hai să mai stăm puţin afară, dragă.
- Uită-te după Carul Mare. - Ok, mi-ar place asta.
- Alo. - Încerc să dau de tine de la prânz.
- Mama? - Da.
- Deja ai spus asta. - Dar altcineva nu a făcut-o.
Alo.
- Aşa mai merge. - E imposibil să dau de tine.
Nu e niciun mesaj pe robot.
Eu nu las mesaje.
Dacă vroiam să vorbesc către un robot, vorbeam cu videoul meu. Unde ai fost?
- La un priveghi. - Un ce?
Un priveghi. O înmormântare.
- Înmormântare? A cui? - A vecinilor...
pisică.
Stai să caut 'anevrism' în dicţionar să văd dacă tocmai am avut unul.
Am vrut să fiu sinceră cu tine, mama. Prostuţa de mine.
- O pisică? - Da, a fost înmormântarea unei pisici.
Nu ai vrut să mergi la înmormântarea unei verişoare pentru a merge la o pisică?
Nu era vară-mea. Era fata sorei bunicii tatălui meu pe care niciodată...
Ai spus că nu poţi să pleci de la han.
- Atunci nu puteam, dar am rezolvat-o. - Pentru o pisică.
E tărziu. Am o zi grea mâine, mama.
Ce anume? O să mergi la nunta unui raton?
- Noapte bună, mamă. - Noapte bună.
Are interese pe lângă o fabrică de sedative.
Trebuie să menţină cererea ridicată.
Nu trebuia să-i spui.
Nu-mi dau seama ce trebuie să spun şi ce trebuie să ascund.
Până la urmă nu am terminat discuţia despre întâlnirea cu profesorul tău.
Dacă nu vrei nu o să mă întâlnesc cu el.
Te poţi întâlni cu cine vrei tu.
Cu cine vrem noi.
Eu sigur nu o să ies cu el pentru că asta ar fi tare ciudat.
Vorbesc serios. Nu mă întâlnes cu cu el dacă tu nu vrei.
Dacă va fi ceva care te va deranja cât de cât, mare sau mic...
- atunci s-a terminat. - E bine de ştiut.
Pentru că, ştii... nu sunt chiar disperată.
Sunt o grămadă de tipi în lume.
Sigur sunt.
Şi nu e nevoie să-ţi cer ţie permisiunea.
- E mai mult o politeţe. - Ok.
O să mai rămân trează, în caz că vrei să mai dezbatem idea.
Ştiu unde eşti.
Crezi că poţi să-l ţii până târziu joi noapte?
Vineri am examen oral şi tare mi-ar place să nu se trezească la timp.
O să fac tot posibilul.