Nu aveţi niciun mesaj.
Doamne, Paul.
Dacă nu vii,
nu puteai să mă suni să-mi spui că nu vii ?
Traducerea şi adaptarea: Benoniu-Eugen Cociş eu_genus@yahoo.com
Ieşi
în oraş ?
Arăţi bine.
Mulţumesc.
Te-aş întreba unde mergi
dar ştiu că ai şi tu limitele tale că terapeut.
Uite, detest asta, o detest şi la pacienţii mei,
dar mi-am rugat avocatul să mă sune în legătură cu audierea.
Şi...
Aş prefera să fiu
aici
- în caz de veşti proaste, bine ? - Desigur.
Am fost atât de uşurată că n-ai întrebat de scrisoare.
M-am decis să n-o expediez.
Aha, duminică am servit prânzul
cu copiii şi Roşie m-a întrebat de proces.
I-am spus ce ofertă mi s-a propus
şi a zis, "Tată, nu se poate să faci asta.
"Nu poţi să mărturiseşti o vină ce nu-ţi aparţine.
"Eşti personajul pozitiv."
A fost foarte dură cu mine în privinţa altor lucruri.
Cred că e încă supărată din cauza divorţului.
Apoi brusc cu câteva cuvinte, mă face să mă simt mai bine
- decât m-am simţit toată săptămâna. - Mă bucur.
Aşa că mi-am sunat avocatul să-i spun că nu mă interesează
propunerea,
ceea ce înseamnă că a avut loc o audiere
- în dimineaţa aceasta. - Şi cum a decurs ?
Nu ştiu încă. N-am fost prezent.
Avocatul mi-a spus că practic nu-i nevoie.
- Nu te-ai dus ? - Am adormit.
Cum se face că ai adormit tocmai în dimineaţa asta ?
Da, chestie de subconştient.
Probabil din cauză că nu voiam să merg.
Chiar nu aveam chef să-l implor pe judecător să nu-mi retragă licenţa.
Ai crezut că dacă te prezinţi ar însemna să te milogeşti ?
Nu ÅŸtiu.
De ce te-ai Ã®mbrÄƒcat aÅŸa ?
Vreau să-mi spui despre viaţa ta.
Vrei să-ţi zic despre viaţa mea ?
Pentru că nu eşti dispus să vorbeşti despre viaţa ta ?
Exact.
Aş prefera să aflu părerea avocatului în legătură cu audierea.
- A spus ceva ? - Da, a spus să nu-l citez...
lor nu le place să fie citaţi
dar a fost de părere
că totul a decurs bine.
Ţi-a spus când o să afli ceva ?
Oricând, începând de azi şi până Dumnezeu ştie când.
- Aşa că eşti pus la colţ. - La limita infernului,
aşteptând să...
mi de decidă soarta, da.
Trebuie să te fi simţit astfel de un an.
Sub un stres enorm.
De asta te-ai îmbrăcat astfel ?
Albasrul acesta îţi stă foarte bine.
Aceeaşi culoare a avut şi rochia pe care o purtai în seara când
te-am văzut ieşind cu David din acel club de pe ţărmul estic.
- Era pe 4 iulie. - Îmi aduc aminte.
Aveam o slujbă naşpa
pe perioada verii.
Parcam maşini,
şi...
Am încurcat maşina
şi mi-a spus să mă întorc şi să-i aduc decapotabilă.
L-am privit şi m-am gândeam,
"Sigur că da. De ce n-ar fi cu el ?"
Aşa e, a fost o cină minunată şi am dansat.
Am ieşit afară şi acolo se afla cel mai valoros absolvent al meu.
Eram atât de îndrăgostiţi de tine.
Nu fii ridicol.
Cum să nu fim ?
Erai genială,
credeam tot ce ne spuneai.
Nu mai spune ! Mă contraziceai tot timpul.
Da, mulţumită ţie. Ne-ai învăţat tehnica ta.
Eram atât de fascinaţi de tine.
Voiam să aflăm
totul despre tine.
Ce-i cu tine azi ?
Ce e că nu vrei să vorbeşti ?
Pentru ce s-a întâmplat aici săptămâna trecută, din cauza
procesului, ori a pacienţilor tăi.
- Din cauza copiilor ? - Nu, nimic din toate astea.
Poţi să-mi spui ce e ?
E avocatul meu.
- Eşti sigur că vrei să rămân ? - Te rog.
Bună, Ellis.
Tocmai am vorbit cu judecătorul.
- Am veşti. - Ce veşti ?
Mai întâi, a fost negru de furie.
Din cauza mea ?
Nu,
din cauza d-lui. Prince, ne-a făcut să pierdem timpul.
Judecătorul n-a redactat sentinţa încă, mi-a spus să nu-l citez,
dar nu există acte sau fapte temeinice pentru un proces.
- Poftim ? - A recunoscut că e un caz tragic,
dar nu va exista niciun proces.
Nu există niciun caz !
- Adică, s-a terminat, Ellis ? - Mă bucur pentru tine.
- Ştiu că ţi-a fost o povară. - Îţi mulţumesc foarte mult.
Îţi sunt recunoscător pentru tot ce-ai făcut.
Şi...
Ştiu că nu ţi-a fost uşor cu o persoană ca mine,
dar vreau să ştii
că îţi mulţumesc.
Nimeni nu-i simpatic când e dat în judecată.
Important e că s-a făcut dreptate.
Ne vedem săptămâna viitoare. Să mai vorbim.
Dar diseară, ieşi şi sărbătoreşte. Mă auzi ?
Da. Mulţumesc, Ellis.
Pe curând.
- Mă bucur atât de mult perntru tine. - Doamne, nu-mi vine să cred.
Sunt atât de fericită că judecătorul a putut să vadă adevărul.
Cât timp crezi că va mai dura până când...
să mă bucur cu adevărat ?
Să nu te mai trezeşti dimineaţa gândindu-te la asta ?
Sau să merg la culcare cu acelaşi gând.
E nemaipomenit.
Acum ştii că poţi practica mai departe.
Ce-ai de gând să faci ?
Erai în derivă cu asta săptămâna trcuta.
Cum a fost cu pacienţii săptămâna asta ? Ţi-a fost greu să-i primeşti ?
Am procedat cum mi-ai spus.
Am acţionat cu convingere
- şi a mers. - A fost de vreun ajutor ?
Sincer,
la început am fost sceptic.
Mă simţeam un ipocrit,
de care ei îşi vor da seama.
Normal să te simţi astfel.
Apoi, în mod ciudat, a intevenit ceva.
Discutam cu tatăl lui Oliver
despre responsabilitatea
de a fi părinte şi de a păstra continuu
legătură cu propriul copil.
Chiar, mă gândeam că amândoi suntem în cauză.
Cred că am reuşit să fiu convingător.
Adică, nu eram sigur de mine,
dar am continuat, ştii ?
Nu puteam să cred că ceva atât de simplu poate...
poate să funcţioneze.
Am mers mai departe, ştii ?
Eşti un psiholog bun.
Sunt convinsă că ai făcut treabă bună săptămâna asta,
indiferent cât de nesigur te-ai simţit.
April a renunţat.
La terapie ?
De ce ?
În parte pentru că am dus-o la chemioterapie.
Nu-mi pare rău,
dar chestia asta chiar că
- ne-a compromis relaţia. - Desigur.
Dar pe de altă parte,
cred că simţea nevoia să nu se mai gândească la ea.
Avea nevoie...
de spaţiu.
Vroia să respire,
să trăiască.
Ai încercat s-o convingi să nu renunţe ?
Bineînţeles.
Mi-e teamă că nu are cele necesare să supravieţuiască unei alte crize.
O parte din mine, recunosc, e foarte mândră de ea.
Că te-a respins ?
Că a renunţat la terapie.
Altfel spus, pentru că a reuşit să te confrunte.
N-a făcut asta, totuşi.
Nu m-a forţat nici pe mine
nici pe părinţii ei.
Se lupta cu cancerul.
Trebuie să-şi conserve toată energia pentru asta.
- Ai fost dispus să accepţi ? - M-a surprins
reacţia mea.
Ştiu că sunt dependent să fac pe salvatorul
dar am înţeles miotivele ei
pe deplin.
Ştii, Walter şi April,
amândoi sunt de părere că sunt mai puternici
decât
loviturile vieţii,
şi sunt incapabili să accepte vreo formă
de ajutor.
Unul renunţa la terapie.
- Celălalt vrea mai multe şedinţe. - Deci, mergi mai departe.
Ştii ce mi-am dat seama săptămâna aceasta ?
Practicând astfel, poate nu voi şti niciodată dacă i-am ajutat cu adevărat.
Nu e ca la o pregătire pentru examenul de conducere,
sau pentru performanţe la vreun test.
Singurul criteriu de apreciere dacă sunt sau nu de vreun ajutor
este părerea pacienţilor
şi cum îşi vor trăi viaţa
mai departe.
Ei nu pot să ştie acest lucru decât dacă renunţă şi pleacă.
- Ce vrei să spui ? - Vreau să spun că
aceşti oameni vin la mine, vreau să le rezolv problemele,
şi adevărul este, că tot ce pot face e să
le fiu alături o vreme, să-i însoţesc în vâltoarea problemei.
Nu cred că putem fi siguri de ce se întâmplă în viaţă,
dar sta în firea noastră să încercăm găsim un sens un sens.
Uneori cerem ajutor.
Caz în care, de ai noroc, mai e cineva în încăpere
care să te asculte.
Nu trebuie să fie cineva perfect, sau cineva...
suficient de ratat ca să înţeleagă prin ce trecem.
Cineva ca tine.
- De exemplu. - Dar nu ca mine.
Nu, Gina.
Gata.
Mi-a ajuns.
Când ai ajuns la concluzia asta ?
Nu ştiu.
Te rog să nu o iei ca pe ceva personal.
Nu mă...
refer la ceva personal.
Ştii, doar...
mă dezamăgeşte faptul că s-a ajuns iar aici.
Ştiu.
De data asta e altfel.
Nu mai reacţionez
din frustrare.
Şi apreciez mult ce ai făcut pentru mine.
- Vreau să ştii asta. - Mulţumesc.
Hai să nu exagerăm.
După şedinţă de data trecută, ce-ar mai fi de spus ?
Înţeleg. Vreau să fiu sigură că ştii
de ce faci ceea ce faci.
Vrei să spui că nu sunt conştient de asta ?
Evident, săptămâna trecută, au fost momente grele
ştii, pentru amândoi,
Ştiu că am sărit peste cal,
dar şi tu ai pierdut 2 pacienţi săptămâna aceasta.
Ştiu.
Păi, nu te-ai gândit că
eşti supărat pe ei că te-au lăsat baltă,
şi de aceea ai decis să renunţi şi tu la mine ?
- Nu crezi că-i prea simplu ? - Nu,
dar asta e:
Ai început săptămâna cu îndoieli despre valoarea ta că terapeut,
şi termini săptămâna cu undoieli despre mine.
Nu te pun la îndoială pe tine.
Ci felul în care reacţionăm, tu şi cu mine.
Nu cred că face vreun bine niciunuia dintre noi.
Mereu te îndoieşti de mine,
mă învinovăţeşti.
Am ajuns să reprezint
ce-i mai neplăcut în munca ta...
Frustrări emoţionale, satisfacţie întârziată,
neacceptarea dragostei sau dorinţei pentru o pacientă.
M-ai tranformat în ţap ispăşitor...
Mentorul din vina căruia n-ai obţinut ce ai vrut.
Te-am stresat destul.
Trebuie să-ţi fi fost tare greu
să joci rolul mamei mele toţi aceşti ani.
Dacă vin într-o fugă la tine, e că pentru că mi-e dor de mama.
Dacă am fost supărat pe tine, de fapt eram supărat pe mama.
Sincer, nu mai ştiam ce să fac.
Dar ai ştiut, şi m-ai tras după tine.
Doar atât îţi spun, nu mai trebuie să faci asta.
Mă eliberezi.
Da.
Ştii, Paul,
dacă vrei să pleci, du-te.
Dar mă tem că îmi forţezi mâna
pentru că nu am reuşit să te protejez.
N-a fost un eşec, Gina.
Aici a fost refugiul meu.
Orice părticică din mine pe care o detest, de care mi-e ruşine...
o pot aduce aici, şi totul e în regulă.
Crezi că există vreo legătură între terminarea procesului
şi faptul că renunţi la terapie ?
Nu, doar pură coincidenţă.
Priorităţile mele de altădată nu mai sunt aceleaşi.
Nu pot veni aici la nesfârşit
din cauza afecţiuni materne de care n-m avut parte,
i-ar tu n-ar trebui să o înlocuieşti.
Să înţeleg că vei pleca undeva departe de casă ?
Mai degrabă m-aş gândi să mă mut.
Vreau să-mi croiesc propriul drum în viaţă.
- Unde vei merge ? - Nu merg nicăieri.
Voi continua să fiu terapeut...
Poate nu doar cu şedinţe în particular.
Uneori stau acolo pur şi simplu cu pacientul şi am impresia...
Nu ştiu... Că suntem 2 şoareci...
- Cu picioarele prinse în cursă. - Oh, Doamne.
E înfiorător !
Poate fotoliul e de vină.
Îl urăsc de moarte.
- Ai putea să-l înlocuieşti. - Am făcut-o.
Părea comod în magazie. Dar e o chestie cu scaunul...
N-ai cum să ştii cum e până nu îl foloseşti
40 de ore pe săptămână...
un du-te-vino. Până te saturi.
Vrei să practici în picioare ?
Poate.
Poate îmi lipseşte practică de grup, când pleacă vreun pacient
să mai pot intra în hol ca să cunosc şi alte persoane
să discutăm despre politică sau cărţi, ori ce-o dă Dumnezeu.
Te-ai gândit la o muncă de coordonator ?
Nu cred că ar fi
nici locul, nici momentul potrivit, Gina.
Ai fi un coordonator bun.
Cred că te-ai înţelege bine cu studenţii.
Cu cât ai văzut mai multe, cu atât eşti mai bun.
Sunt sigură că din acest punct de vedere nu te mai surprinde sau şochează nimic.
Asta ar însemna siguranţă pentru un tânăr psiholog.
Poate că ai dreptate.
De un lucru sunt sigur...
Am nevoie şi de alţi oameni în jurul meu.
Nu-i nevoie să fac pauză ca terapeut.
Îmi trebuie o pauză...
de la chestia asta.
Ştii ? Trebuie să încetez să...
îmi mai analizez viaţa.
Trebuie să încep s-o trăiesc.
Vreau să mă laşi să plec.
În parte m-aş bucura mult.
Mă îngrijorează momentul.
Eşti încă în doliu. Singur şi izolat.
În afară de profesie nu ai o viaţă a ta.
Te referi la mine sau la tine, Gina ?
La tine mă refer.
S-a mai întâmplat ceva săptămâna aceasta ?
- Ce vrei să spui ? - Ai cunoscut pe cineva ?
- Ce te face să crezi asta ? - Nu ştiu.
Am avut o conversaţie cu cineva în timp ce...
îmi aşteptam cafeaua.
Eram în drum spre metrou
şi
ea în drum spre sala de gimnastică.
Despre ce aţi discutat ?
I-am spus că arată ca o atletă.
A spus că e cel mai bun beneficiu pe care-l câştigi din alergat.
Şi am întrebat-o...
"Ştii cartea, The Memory of Running ?"
- Eu n-o ştiu. - Nici ea, dar...
m-am simţit nemaipomenit
să povestim despre o carte,
ştii ?
Am fost extrem de entuziasmat. I-am relatat toată povestea.
- Despre ce e cartea ? - Despre ispăşire,
bănuiesc.
Ţi-ai pus în gând să te mai întâlneşti cu femeia asta ?
O cheamă Wendy.
Locuim pe aceeaşi stradă.
Sunt convins că ne vom mai întâlni.
Şi tu ?
Eu ce ?
Ai întâlnire diseară ?
Ăsta-i motivul pentru care te-ai îmbrăcat astfel ?
- Da. - Bănuiam.
Cine-i norocosul ?
Corect.
Eternele limite
indiferent de context.
Eşti un terapeut excelent, Gina.
N-aş fi supravieţuit dacă nu erai tu.
Mulţumesc.
Paul, acum ar trebui să-ţi spun, ştii,
"Eşti oricând binevenit",
dar n-am să zic asta.
Înţeleg.
Prin urmare...
timpul nostru a expirat.
Noroc.