- Синхронизaция и корекция от chamallow - - www.addic7ed.com -
Ехо!
Помогнете!
- Има нещо на гробището! - Стой назад, Неофите.
Кайл ме изпрати на фалшиво предизвикателство,
да изкопая гроб и се появи чудовище.
Мисля, че звярът убива всички
завети, нападна мен и Кайл.
Не завети.
Неофити, от които ти не си, защото се провали на теста си.
Кажи истината, Кайл. И двамата знаем, че беше там.
Не познавам никой на име Кайл.
Знаеш ли какво? Майната ти и майната му на скапания тест.
- Направи го. - Какво да направи?
Вълшебните забавни торби са безполезни. Не направи нищо
- срещу това чудовище. - Дадох ти заповед.
- Искаш ли да обясниш?
- Сложи си шибаната маска отново.
- Вдигнете го.
Нетфликс представя : "Орденът на С?
Превод и субтитри : Милен Делев а.к.а. TheReaper
Сезон 1; Епизод 2 "Адската седмица"- част 2
- Еха!
Изглежда, че задника не може да се справи с алкохола.
- Класика.
- Заслужавам още един шанс.
- Сградата по химия? Това е от другата страна на кампуса.
- Кайл ме закопа. Той ме натопи с фалшив тест.
- Да, просто тръгни през тези врати.
- Дори да не мислиш, че заслужавам още един опит, трябва да
използвате магията си и да преследвате какъвто и да е този звяр.
- Бъди тих.
- Какво по дяволите беше това нещо?
Някакъв тест?
-Твоят така наречен "звяр", не беше никакъв тест.
- За каква магия говориш? - Защото съм я виждал.
И не говоря за златна Ви монета,
магьосник за рожден ден,глупости с бързи ръце.
Видях, че откраднати очи проектират финалните спомени на мъртва жена.
Последвах някого.
Пълен идиот.
- Кайл.
- Той не е пълен идиот. - Излизате ли с този?
- Добре.
- Покажи ми първокурсник, който не прави грешки.
Как му е главата? Все още ли звъни? Отстрани?
- Знаех, че ти си под робата... - Не трябваше да сменям пудрите.
- Да, но ти го направи.
И аз го оценявам.
Но защо го направи?
- Защото разбрах, че има неща, които трябва да запомниш.
- Като например?
Като на това, че Орденът може да бъде наистина жесток към външни.
- Да, започвам да разбирам всичко това.
Жалко, че другите не получиха същата възможност.
- Виж, съжалявам, че не си
успял, но няма втори шанс.
Стой настрана от това.
Всичко е под контрол.
- Ако някой не направи нещо...
ако не направиш нещо, хората ще продължат да умират, Алиса.
„Нуждите на многото надхвърлят нуждите на малцината“.
Това не е само пасаж от единствения
най-голям броманс в историята на киното,
той също е пример за каква форма на етична мисъл?
Някой?
Някой? Никой?
Разбира се, не, на кого е необходима етика, когато имате доверителен фонд?
Бележник, хайде.
Не ме оставяй да вися. Знам, че знаеш отговора.
- Утилитаризъм.
- Да. И това е?
- Теорията, че най-доброто действие е това,
което осигурява най-доброто за повечето хора.
- Точно.
- Но утилитаризмът изисква морално
всички да бъдат на една и съща страница.
И кога се случи последният път?
Мислете за това така.
Мнозина са вегетарианци. Малкото...
са канибали.
ЕТИЧЕН РЕЛАТИВИЗЪМ
Това е пример за...
- Сериозно ли?
Тук има, например, още 25 души.
- Знам. Това е нов рекорд.
- И все пак, питам теб, Джери.
- Джак.
Етичен релативизъм.
- А това означава?
„Да бъдеш истинският ти“.
- Точно!
Бъдете свой собствен морален компас.
Сега, кой иска да говори за мотивация?
Никой? Страхотнo.
- Би-педал, а?
- През повечето време.
- И... имаше дълга муцуна? Къса муцуна? Какво?
- Дълга, предимно със зъби.
Беше ми доста трудно да видя, защото ми беше стъпило на гърба.
- Нещо такова?
- Да.
Нещо такова.
- Изглежда, че си създал проблем с върколак.
- Просто така?
Върколак?
- Е, имаш ли друго обяснение? - Не.
Но всъщност го видях и все още не мога да повярвам. И всички сте като...
- Хей, Сряда, сигурно е върколак. - Магия, шампионе.
Сам го каза.
Знаеше ли, че тук, в града през 90-те
години, имаше поредица от страшни убийства?
Никога не се разрешиха. Може да е върколакът ти.
- Защо върколакът би нападнал Неофитите?
- Най-младото месо е най-сладкото. - Това е отвратително.
- А неофитите са много специфична цел, особено като
се има предвид количеството студенти в кампуса.
Пит, трябва да намерим това нещо.
- Или ние...
можем просто да оставим природата да поеме по своя път.
- Ти си кръвожаден старец, знаеш ли това?
- Да, проработи последния път.
Това хлапе взе...
че умря, много трагично, но...
ти влезе.
- Това няма нищо общо с влизането, Попс (Дядо).
Ако не правя нещо, тогава съм просто още един задник,
който не се интересува от никого, освен от себе си.
Едуард Ковънтри обръща медицинските филантропи срещу себе си!
-Искали сте да ме видите?
Кайл ми разказа доста интересна
история за снощния тест.
Неофит твърдял ли, че е нападнат от някакво чудовище?
-Така каза.
- Пиян ли беше? Известно е, че първокурсниците пият.
- Вярвам, че той може да казва истината.
Или поне вярва, че е казвал истината.
- Искате ли да обясните причината за медикамнта на олимпийско ниво?
- Тази сутрин...
Отидох до гробището и открих тези.
-Подробностите са най-добрите.
- Аз също...
намерих това.
Знаем, че преди да умре, Дреа видяла някакъв звяр.
Има сведения за подобни атаки,
които датират чак до 1800-та.
Описанието на това чудовище съответства на това, което Джак...
Неофитът твърдеше, че е видял.
ЗВЯРЪТ СЕ ЗАВЪРНА
Ако е...
- върколак... - Е, тогава това положение изисква
далеч по-опитни практикуващи.
И ние имаме такива.
- Благодаря Ви, Магьоснице.
- Просто...
- Мамка му.
- Не смятам, че бургерът е необходим.
- Какво? Бургерът не е достатъчно добър за него? - Да, Дядо.
Забравих да ти кажа,че е истински сноб.
Основно ребро или нищо.
- Ти продължавай.
Е, тогава няма да ти дам това.
- Искаш да взема оръжие на училище?
- Какво? Това е лошо сега? - Гледаш ли някога новините?
- Ако имаш предвид масовите медии.
-О, кажи кризисен актьор, предизвиквам те.
- Не знам...
- Освен това... свършили сме сребърните куршуми.
- Познавам човек. Добре сме.
- Пожелай ми късмет, мамо.
Кампусът.
- Това всъщност беше страхотно.
- О, мамка му!
- Джак?
- Амир, да вървим.
- Здрасти.
- Еха, пич, това съм аз. Аз съм Амир.
- Това ли? Безопасността на първо място.
- Трябва да си направим селфи. - Не.
- Изглежда, че поздравленията са наред.
-Помниш. Мислех, че ще бъдеш
като Тод, паметта му просто се изтри.
- Е, поздравления, човече.
- Заслужаваш го. - Благодаря ти.
- Амир, ще пропуснем „часът на приложението“.
- О, като щастлив час.
- Не харесвах всички в моята момчешка скаутска група, така че...
- Хей...
- Да ти се е видяло голямо куче да идва насам?
- Какво? - Забрави.
- Сигурен ли си, че не са ти направили нещо? - Не.
- Слушай, Амир, ще направиш услуга, нали?
- Какво? - Върни се в общежитието.
Каквото и да е убило Уестън и Дреа, все още е на свобода...
и харесвам приятелите си живи.
- Добре. Искам да кажа, че не се предпочитам мъртъв, така че, да.
Да, ще се прибера.
Пич, наистина трябваше да си ти избран.
- Поне не беше Грегъри. - Да.
- Мир.
- Боже! Косата ми е спаднала! Вие плащате за...
- Сериозно ли, Амир. Трябва да спреш да се мотаеш с тоя.
- Изглеждаш така, както се чувствам.
- Съжалявам да го чуя,
защото се чувствам като мъртъв.
- Чудя се дали Уестън...
се чувства мъртъв?
- Това е доста студено, Клей. - Пич, помисли за това.
- В един момент той е точно срещу залата.
В следващият го няма.
Кара те да се чудиш дали изобщо е бил жив.
- Да, Клей? - След всичко,
какво всъщност знаем за него
преди да се появи тук?
Как да разберем дали той действително е съществувал?
Как да разберем дали...
някой от нас всъщност съществува?
- Клей.
Имаш ли нещо против? Имам нужда от малко време сам.
- Готино.
- Благодаря. - Да.
- Емоции. Напрегнати ли са или какво?
- Искаш да изляза? О, добре, излизам. - Да. Да.
- О, Боже мой, той е тук! Това е Амир!
- И искам приятелите ми да не са мъртви.
- Предпочитам да не съм мъртъв.
Днес е специален Утре е нормален
- Ще помислиш, че съм луд. - Вече го мисля.
- Мисля, че знам какво убива всички.
- Нямаш ли предвид "кой"?
- Не, определено е какво.
- О, искаш да кажеш, оръжието?
Какво е? Прилича ли на мачете? Паранг?
- Върколак. - О, митично създание.
- Видях го, разбра ли? Преследва ме.
Също така го преследвах, което мисля, че трябва да направя отново.
- Пич, сериозно ли ме питаш за лов на върколаци?
-Ясно е, че съм кметът на Лудград и ще отида.
- Защото съм вътре.
Ами ако греша?
- Пич...
ами ако си прав?
- Какво е това с бургера? - Не знам.
Традиция.
- Добре, тогава ще се срещнем там.
- Не, не я кани, моля те.
Боже, такава е глупачка.
- Тръгваме. - Помислили за това, което плащат родители ми,
поне трябва да има услуга за затваряне.
Не, няма дори слугиня или нещо друго. Това е...
Извинявай!
- Доста злобно, Мортън.
Да използваш състуденти като стръв.
- Не правим това.
- Ние не следваме заподозрени завети наоколо,
надявайки се върколак да се появи, за да ги убие?
- Мамка му.
- Точно това правим. - Точно това правим.
- Нуждаем се от по-добър план. - Пич, повярвай ми, това е страхотно.
Иди я хвани!
- Алиса? - Добре.
- Джак, докосни ме отново, ще ти наритам задника.
- Наистина ли? - Какво правиш тук?
- Същото като теб, както изглежда.
- Казах ти, че всичко е под контрол. Прибирай се.
- Това ли е решението на Ордена? Единствен ученик?
О, чакай.
Тук си сам самичка?
- Не мога да позволя на друг човек да бъде убит, нали?
- Е, нито аз.
- Искаш да помогнеш? Следи Брандън.
- За него вече се грижим.
- Въвлякъл си и друг? Кой?
- Някой, който ми повярва.
- Казах ти... - Отпусни се.
- Измислих история,в която Брандън изглежда депресиран. Добре е.
- Само толкова?
- Само толкова, да.
- Значи, правим отбор?
- Стига да можеш да подобриш уменията си за наблюдение.
- О, уменията ми са слаби ли?
- Не се проваляй.
- Бяхме глупави.
Бях глупава.
Подцених заплахата.
Там има създание,
родено или проклето от магия, която разкъсва нашите новодошли.
- Да.
- Трудно е да се повярва. - Да.
- Понякога не искаме да видим какво е точно пред нас.
Магията се вихри навсякъде около нас. Във въздуха, който дишаме.
Моля, не бъдете толкова наивни, че да мислите, че ние
сме единствените, които могат да използват силата му.
Разберете всичко, което можете за върколаците.
Особено как да убиеш един.
- Сребърни... - И Бог да помогне на първия от вас
което каже „сребърни куршуми“.
- Бикове... жаби-бикове.
- Млъкни.
Идвам да те видя. Веднага. Маргарет Крейн
- Отлично.
Какво правите? Захващайте се за работа.
- Защо избра Белграйв?
- Защото семейството ми живее на Западния бряг.
- Добре.
Така, какво друго правиш, освен да мразиш семейството си?
- Не ги мразя.
Аз просто...
не искам да съм като тях.
- Хайде. Колко лоши могат да бъдат?
- Ще се преструваш, че не си ме разследвал?
- Занимавах се с тайни общества и лов на чудовища.
- Точно така.
Кажи ми нещо вярно за себе си.
- Моят истински живот започна, когато бях приета в Ордена.
Следях игралната книга на моите родители дотогава.
Това е мое.
Ами ти?
- Какво за мен?
- Белгрейв твоя идея ли беше или следваш нечия друга мечта?
О, насочва се към домашното парти.
- Еха. Рано стартират.
- Да.
- Изглежда като истинско елегантно събитие.
- Искате ли да влезем?
- Да изостанем назад.
- Виждаш ли как се играе. - Да.
- Не.
- Не, няма да преместя средствата си. Те могат да преместят своите. Да.
- Маргарет.
- Съжалявам, че те накарах да чакаш.
- Благодаря Ви. Дано имате прекрасен ден.
- Очаквахте тази торба с билки да предпази Неофитите,
как точно?
- По онова време се справяхме с неидентифицирана заплаха.
- И сега е идентифицирана? - Имам оперативна теория.
Учениците изследват по-конкретни защитни сили, докато говорим.
- Сигурна съм, че жертвите ще бъдат успокоени от вашата всеотдайност.
Ако можехме да ги възкресим от мъртвите.
- Да. Ако само можехме.
Сега, ако няма нещо друго, имам ежедневна работа, на която да присъствам.
- Непременно. Закъснявам за разговор с Големия Маг, както е.
Той е много загрижен, особено след като му обясних
колко лошо сте объркали тазгодишния процес на подбор.
- Е, всеки Неофит,
по свой начин показа характеристиките, които търсим.
И все пак, тук сте без достатъчно тела, които да запълнят слотовете.
- Въобще не... е така.
Като се има предвид, че синът ви,
Грегъри, беше първият ни заместник,
и че ние сега, за съжаление, имаме място.
- Трагично. - Да.
- Трагично. - Но в края на краищата...
кой би могъл да предскаже такива ужасни събития?
Надявам се да намерите своето чудовище.
- Сигурна съм, че ще го направим. - Ще се видим на церемонията по посвещаването.
- Мисля, че я изгубихме.
- Може би някой от нас трябва да заобиколи отзад.
- Не. Ето я. - Къде?
- Верандата. Боже мой.
- Тя яде лицето му.
Това флирт ли е във вашия свят?
- Това не е някакъв вид флирт.
- Звучи ми, че трябва да вземам указания от теб.
- Иска ти се. - Разбира се.
- Задник!
Мърдай!
Мръдни се!
- Тъпак.
Просто глупаво.
- Момичето може да се движи.
- Баровете са отворени. - Добър аргумент.
- Забрави, задник. Изгуби шанса си.
- Кой е това? - Това е оригинална Херндъл!
Не повръщаш върху Херн...
- Не е човек.
- Имам си очи!
- Не става!
- Върни се при мен.
- Това не беше върколак.
- Не беше и човек.
- Защо просто спря? - Не знам.
Виж това.
Това е кал.
Как, по дяволите, трябва да ... да ловим кално чудовище?
- Не можем.
- Хайде де.
Не разваляй отбора сега. Просто се борихме заедно с първото си чудовище.
- Лека нощ, Джак.
- Мислиш ли, че ще се оправи? - Това нещо тръгна по другия път.
Предполагам, че получи каквото искаше.
- Какво според теб е това? - Това трябва да разбера.
- Сама. - Поне, нека поне вървя с теб до кампуса.
- Или...
Бих могла да вървя с теб обратно.
- Добре, разбира се.
- Сериозно, как така не сте магизирали това нещо?
- Аз съм на години разлика от този вид умения.
- Имате ли поне пръчка?
Или кристална топка?
Таро карти? Черна котка?
- Нямате нищо. - Нелепо.
- И така, сега е "кално чудовище?"
- Не мога да измисля по-добър начин да го опиша.
- Някаква идея какво е?
Къде отиде?
Какво е след това?
- Убива Завети. Това е всичко, което имам. - Но ако е насочено към теб?
Ти дори не си Завет.
- И защо да спря да убива Габриела?
- Тази атака, то просто изкочи, сякаш нямаше значение.
- Амир.
Дреа. Уестън.
Те трябва да имат нещо общо.
- Не мога да повярвам, че си влязъл.
- Сериозно, трябва да имаш подкови до задника или нещо подобно.
- Е, късметът нямаше нищо общо. - Млъкни. Както и да е.
- Напитките са от теб. - О, така ли. Две.
- Добре, разбрах те.
- Какво ако...
Ами ако те бъдат елиминирани, за да направят
място за някой, който не може да го направи сам?
- Значи...
- ти си убиецът. - Не аз, тъпак.
- Това място се нуждае от ВИП секция.
- Не би ли казал?
- Ти ми казваш!
Събудете мъртвото имперско тъмно пиво
- Мисля, че знам какво е. - Мисля, че знам кой стои зад него.
- Това е голем. Вековната магия, използвана за направата на антропоморфни...
- Знаеш ли какво означава това? - Отиваме в същото училище.
- Големът е създаден от глина, кал или метал.
Неговият господар дарява живота с вълшебна дума, издълбана на челото.
- И трябва да е трудно да се пише на метал. - Също така, по-трудно се изтрива.
Думата е това, което поддържа Голема жив.
- И така, кой е?
- Грегъри. Той никога нямаше да влезе в Ордена, нали?
- Не. - Така че, мисля, че той е създал Голема
и заповядал да убие Неофитите, докато той влезе,
- което той направи. - Миналата нощ.
- Да. Ето защо това не ни уби или не преследваше Габриела.
Беше му наредено да спре. Мисията изпълнена.
- Не.
Не, Грегъри не може да е направил това.
Той дори не можеше да завърши теста си за подчинение.
- Току-що каза да наритаме заедно манекен
и да изпишем вълшебна дума на челото му.
- Това ли наистина чу?
Освен това, дори и Грегъри да може да направи
този вид магия, той е смятал, че е подсигурен.
- Това е вярно. Той е доста мързелив.
- Добре.
И така, проследяваме Голема, откриваме кой го е създал,
- унищожаваме го, а след това вечеря и филм. - Джак.
Твърде агресивно? Правилно.
Агресивните отвори не са добри. Само филма.
Орденът ще спре това нещо и ще накаже, който е
отговорен, но ти трябва да останеш извън това.
- Просто мисля, че би имало по-голям смисъл, ако работихме заедно.
- Трябва да го кажеш, Джак.
- Сериозно? - Кажи думите.
- Добре. Няма да отида да търся голема.
- Това е за твоя собствена безопасност. - Няма проблем.
Сега всичко, за което говорим, е
гвоздеят в ковчега на моята доживотна мисия.
- Мисия? - Мисия, мечта. Едно и също.
- Добре.
Ами...
Пази се.
- Да.
Ти също.
"Ти също." Глупак.
- "Пази се."
Идиотка.
- Чудил ли си се защо съществуваш?
Какво всъщност знаем за него...
преди да се появи тук?
Как да разберем дали той действително е съществувал?
Как да разберем дали някой от нас
всъщност съществува?
Клей?
Клей.
- Казах ти да не пипаш нещата ми.
- Извинявай.
- Предполагам, че вероятно трябва да ти благодаря. Заради теб отново живея.
Имам цел.
- Какво направих?
- Разбра го. Но сега...
сега, трябва да те убия.
Боли ли?
Смъртта?
Не, не се опитвам да бъда задник. Това е легален въпрос.
Е, очевидно не можеш да ми отговориш. Това има смисъл.
Колко време отнема да умрат хората?
Добре, сега имам чувството, че просто си задник.
- Грегъри Крейн.
Призован сте от Алхимичния (Окултен) Орден на Синята роза.
Ще приемете ли призоваването?
- Да. - Вземете този, Аколит, и започнете своята служба.
- Ето го твоят убиец.
Той е Голем.
Името му е Клей.
Весело е, нали?
Да се ​​надяваме, че можете да използвате магията си и да разберете кой го е създ?
защото начинът, по който го виждам, който го е създал, е истинското чудовище.
Също така трябва да преосмислите тайната си врата.
- Главата.
И пратеникът.
Кой те създаде?
- Маргарет Крейн.
О, здрасти, Джак. Не е трудно...
- Пусни ме!
Не можете да направите това.
Член съм на Гностичния Съвет, нямате право!
- Синът също.
- Аз съм наследник! Мамо, съсипа всичко!
Това е по твоя вина.
Пусни ме! Махни ръцете си от мен!
Нямате право...
- Изглежда сте призован. Ще приемете ли призоваването?
- Това е частта, в която казвате „да“, господин Мортън.
- Да.
- Джак Мортън.
С такъв вход ще очакваме страхотни неща от вас.
- Той беше точно там, а аз просто...
стоях там и изглеждах като идиот.
Собственият ми баща дори не ме позна.
Защо би? Той дори не знае, че съществуваш.
- Орденът трябваше да бъде нашето асо
в дупката, нашето оръжие срещу него.
И сега той ми е шеф! И той знае магия.
Пийт... те са чудовища.
И тогава са истинските чудовища.
Да! Този върколак все още е там!
Всичко ще е наред, спорт.
- Не мога дори да мисля така.
Защото от мястото, където седя, съм обезкостен.
- Тогава смени мястото си...
защото току-що спечелихме този шибананяк.
Цялата причина да влезеш в Ордена беше да
се приближиш до този син на шофьор на автобус.
Помислихме си какво?
Пет години, за да завършиш и използваш влиянието на Ордена, за да те
постави на работа в близост до Ковънтри? Ето ни, две седмици през...
вече си в същата стая с него.
Спипахме го там, където го искахме.
И ще направим този задник да плати...
задето докара майка ти...
до самоубийство.
Плюс...
трябва да научите магия!
- Да.
- Магия. - Да.
Шибана магия!
- Едуард, моля те.
Какво не би направил за сина си?
- О, не бих поставил нуждите му или моите собствени над нуждите на Ордена.
И не бих се поставил в положение, в което трябваше да избера съдбата му.
Фенестрираният човек,
Плачът на Морлок
или Соломоновия край.
- Аз... не мога да избера.
- Можеш и трябва.
Избери един или аз ще го направя.
Плачът.
- По дяволите, Плачът. - Това бих избрал.
Болката е мъчителна,
но смъртта е бърза.
Плачът на Морлок. Можеш да продължиш.
- Клей, спри. Заповядвам ти. - Той вече не е твой, за да го командваш.
- Едуард, моля те.
-Хей, легален въпрос.
Кажи ми, ако това те боли, добре?
Не. Това е една от глупавите ти идеи.
Има ли някой?
По дяволите!
Няма да сляза там долу.
Сам се набута в капан, в мазето, Джак. Страхотно.
Мамка му!
О, двойно майната му.
Режисьор: Дейвид Вон Анкен
Сценарист: Шели Ериксен
По идея на: Денис Хийтън
Участваха : Джейк Манли
Сара Грей
Мат Фрюър
Сам Траммел
Макс Мартини и др.