EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Vilken låt spelade de?
- När då? - När det började.
Kiss the Devil. En av deras största hits.
Vi hade väntat på den.
Det är nästan som om...
...de ville slå till när vi var som lyckligast.
Var ni framme vid scenen då?
- Nej. - Inte?
- Nej. - Men du sa ju att ni var där framme.
Inte just då. När låten körde i gång var jag i baren där bak.
Det är viktigt att du berättar exakt vad som hände.
Jag gick och hämtade två öl i baren och gick tillbaka mot Alex.
Jag tryckte mig fram genom den dansande folkmassan.
Stämningen var grym.
Och så helt plötsligt...
Skarpa smällande ljud, som från smällare.
Sångaren tittade upp och slutade sjunga.
Det blev helt tyst.
Och sen...
Sen kom fler smällande ljud.
Alla fick panik.
Folk kastade sig på golvet. De skrek och sprang.
- Vi tar en paus. - Slängde du dig på golvet?
Ja. Jag nådde nästan fram till Alex,
men jag la mig på golvet som alla andra.
Det var då... jag insåg att Alex redan låg på golvet.
Precis framför dig?
- Med ansiktet mot golvet? - Ja.
Var han redan död?
- Hur visste du? Såg du blod? - Kommissarien.
- Mycket blod? - Nu räcker det.
Det var kolsvart. Hur kunde hon se honom?
Det var bara några sekunder. Lyset kom snabbt tillbaka.
Och efter det var det helt fruktansvärt.
Vi förstår att det här är svårt.
Några av våra kollegor hade vänner på Bataclan.
Hon har redan vittnat för anti-terrorismavdelningen.
Jag vet. Men vi blev ombedda att gå igenom det en gång till.
Blev Alex träffad av de skottsalvor som kom först?
Såg du gärningsmännen?
Några detaljer?
Jag tror att de var tre eller fyra.
Tre eller fyra?
Tre.
De hade automatgevär och de gick runt bland oss
för att se om nån rörde på sig.
Vi hörde en mobiltelefon ringa och en ny omgång skott.
De sköt folk som kaniner när de hörde en telefon ringa.
Så att vi inte skulle kunna få hjälp.
- Och du spelade död? - Det var det enda jag kunde göra.
Vid ett tillfälle var det en som närmade mig.
Han stannade precis intill mig.
Och...
Jag blundade och han gick vidare.
Jag har mardrömmar om det.
Jag ser hur han tittar på mig, min mobil börjar ringa och han skjuter mig.
Du tog dig därifrån.
Om han hade dödat mig hade jag fått vara med Alex.
Du låg på golvet. Vad hände sen?
Sen var det bara tyst.
Alex låg på golvet framför mig.
Det luktade konstigt.
En blandning av blod och krut.
Jag var alldeles blöt.
Jag vet inte om det var ölen eller om jag hade kissat på mig.
Ni utsätter henne för ett helvete.
- Vi följer våra rutiner. - Sluta, det är för mycket.
Vill ni ha fler hemska detaljer?
Hur lyckades du ta dig ut?
Mellan två skottsalvor hörde vi att det klickade till.
Jag tror att de laddade om vapnen.
Några framför mig reste sig upp och sprang mot nödutgången.
Utan att tänka följde jag efter dem. Jag vet inte hur jag kom ut.
- Så du lämnade din pojkvän där? - Sluta insinuera saker.
Om det var min fru hade jag inte lämnat henne så där.
Vilken utgång använde du?
Den bredvid scenen.
- Till höger? - Nej, till vänster. Bakom ridån.
Den leder till Passage Amelot.
Vi hade ingenstans att ta vägen.
Alla sprang så snabbt de kunde.
Jag minns nån som klamrade sig fast vid en fönsterbräda.
En tjej framför mig tittade bakåt medan hon sprang
och sprang rakt in i en stolpe och trillade.
Hjälpte du henne?
Nej.
Jag fortsatte springa som en galning.
Jag visste inte vad jag skulle göra, förutom att tänka på Alex.
Jag minns hur jag såg på honom innan de där killarna dök upp.
Jag hämtade en öl i baren och han väntade på mig vid scenen.
Och...
...han svängde med huvudet till musiken och låtsades ha kul.
Men han hatade det där bandet.
Han lyssnade inte på den typen av musik. Han var illustratör.
Han ville ge ut sin första serieroman med sin bästa vän Léonard.
Men ingen såg hur mycket talang han hade.
Jag tjatade om att gå på konserten.
Och nu är jag så arg på mig själv.
Om han inte hade varit så snäll hade inget av det här hänt.
Har ni fått det ni behövde?
Är vi klara?
Alla medlemmar i stödföreningen för offren samarbetar.
Min klient svarar på era frågor, men vad tjänar det till?
- Du får betalt. - Det handlar inte om pengar.
Dessutom går det nätt och jämnt upp.
Du verkar mer förnuftig.
Vi stoppar här.
Om det inte finns nåt min klient har gjort fel.
Jag vill gå tillbaka till när du var i konsertsalen, på golvet bredvid Alex.
Efter att de började skjuta, hur mycket tid gick innan du rusade mot utgången?
Jag vet inte. En minut.
En minut?
- Kanske en och en halv minut. - Mindre än två minuter?
Kan du ta om det lite högre för inspelningen?
- Mindre än två minuter. - Tack.
- Vad hände på balkongen? - Va?
När du låg på golvet såg du angriparna, då måste du ha sett balkongen också.
Inte direkt.
- Vad hände där uppe? - Total panik, som där nere.
Kan du utveckla?
- Vad menar du? - Om paniken.
De flydde genom ett takfönster. Såg du dem inte?
Vad pratar du om? Vad då för takfönster? Det finns inget sånt där uppe.
Folk gömde sig på vinden dit de kom genom en loge. Det vet alla.
- Vad hette du nu igen? - Omar.
Kan du påminna din kollega om att jag är ett krigsoffer?
- Det har åklagaren sagt. - Jag har inte glömt det.
Jag vill höra mer om skyttarna.
Du sa att de var tre.
- Var de maskerade? - Nej.
- Var de långa eller kraftiga eller...? - Normalbyggda.
Normalbyggda?
Ja, normalbyggda. Ska jag ta om det?
Alla andra vittnen har pratat om storväxta figurer.
Jag minns inte längre.
Om skyttarna såg storväxta ut, var det för att de bar bälten med sprängämnen.
Det här är löjeväckande. Vart vill du komma med det här?
- Nån har anmält din klient. - Välj dina ord med omsorg.
- En allvarlig anklagelse. - Tänk på vad hon gick igenom.
Hon har inte gått igenom nånting.
För hon var inte på Bataclan kvällen den 13 november.
Det är därför hon är här. För att få ett slut på hennes lögner.
Okej.
Det går framåt.
Hur går det på din kant?
Rena skrattfesten. Vad trodde du?
Jag vet inte varför de gav jobbet till Audrey, men vi hade ingen tur.
- Varför ska vi plåga den stackars flickan? - Det är Audreys strategi, inte vår.
Det går för långt. Vi har bara en enda anmälan mot henne.
Vi sitter i klistret om det spricker.
Audrey hamnar i klistret, inte vi. Det är det som är det fina.
Han är sur för att han inte blev gruppchef.
Skämta inte.
Inspelningen fortsätter kl. 14.28.
- Samma personer är i rummet. - Min klient har gått igenom tillräckligt.
- Får jag använda min platta? - Det är inte brukligt.
Ja eller nej?
Några vittnen tog de här fotona efter attacken.
Jag tror att ni har dem i er akt.
Det är Passage Amelot. Fotona är inte så skarpa,
men man får en uppfattning om hur det var.
Och om ni tittar noggrant... där.
Jag var där. Ser du det?
Högt, för inspelningen.
Jag bekräftar att det är du.
Du är skyldig mig en ursäkt.
Kan vi prata mer om Bataclan?
Bevisar det där fotot att du var där?
- Det är Bataclan. - Nej, det är Passage Amelot.
- Bredvid Bataclan. Hon var där! - Framför, inte inne i lokalen.
Jag förstår inte varför du gör så här.
Hur mycket mer ska jag behöva utstå? Har ni slått vad, eller?
Visar det här fotot att du var inne på Bataclan?
Frågan är enkel. Ja eller nej.
- Nej. - Nej! Tack.
Varför har vi bilder av Alex ensam i dörren till Bataclan?
- För att jag kom dit senare. - Väntade han inte på dig?
Nej. Jag sa åt honom att hitta en plats åt oss nära scenen.
Vi tar inte upp det här för att plåga dig. Nån anklagar dig för att ljuga.
- Vem då? - Fröken...
Svara! Är det nån jag känner?
Det är vårt jobb. Folk säger att de var på Bataclan för att få skadestånd.
Det gjorde dig förbannad och du skrev en tweet om det.
Så vi kollar bara.
Om anklagelsen mot dig är ogrundad välkomnar vi det.
Vi vill bara ha fram sanningen. Låt oss jobba tillsammans.
- Redan tillbaka? - Stör det dig?
Jag höll på att dö av tristess hemma. Jag behövde hitta på nåt, så här är jag.
Vilket rafflande liv du lever.
Kan du komma på nån liten detalj? Nåt som bevisar att du var där.
Kan du bevisa att hon inte var där?
Det hade varit till stor hjälp...
- Varför är hon här? - Vad mer kan jag säga? Jag var där.
Jag följer henne på Instagram. Hon har tusentals följare.
Hon är aktiv i stödföreningen för offren.
- Hon är tuff, hon var på Bataclan. - Ja, hon säger det.
Vet du hur mycket pengar staten avsatte för kompensation till offren?
- Nej. - 300 miljoner. Du fick väl en slant?
Du fick 28 000 euro.
- Vad gjorde du med dem? - Det är irrelevant.
Det tycker jag inte.
Jag ska säga dig en sak.
Jag visste inte vad jag skulle göra med pengarna. Det stank om dem.
Jag sa till mig själv: "Varför fick jag de här pengarna?
För att min pojkvän dog en fruktansvärd död?"
Jag såg Alex framför mig liggandes i sitt eget blod.
Då rörde du inte pengarna?
Svara.
Kom ihåg att vi har tillgång till dina konton.
Jag spenderade allt. Är du nöjd nu?
På allt möjligt.
Kläder, resor...
Jag åkte till och med på semester med Alex mamma. För att glömma hela skiten.
Men vi insåg att det inte löste nåt att åka iväg.
Vi var tillsammans, men vi kände oss ensamma båda.
Efter det började jag se annorlunda på saken.
Jag ville inte glömma vad som hade hänt, och jag ville hjälpa till på nåt sätt.
Så jag bloggar och skriver tweets.
Jag berättar om mitt liv. Jag försöker plocka upp skärvorna.
Ni har säkert läst det jag har skrivit.
Om jag hittade på allt, varför skulle jag då göra allt det här?
- Tror ni verkligen att jag hittar på? - Ingen aning. Det får du säga.
- Om hon ljuger gör hon det bra. - För att hon kan svara på allt?
För att den sortens känslor inte går att fejka.
Svara på frågan. Ingen vi har pratat med minns att du var på konserten.
Jag minns ingen heller.
- Är det säkert? - Ja.
- Inte en enda? - Jo, Alex.
Förutom Alex.
Det var en konsert, inte en middag. Jag var där för att se bandet.
Är du ett stort fan av Eagles of Death Metal?
- Jag var det förut. - Vad betyder det?
När ens pojkvän dödas på deras konsert vill man inte lyssna på dem längre.
Kan du förstå det?
Alex och jag hade varit tillsammans sen universitetet.
Våra vänner sa att vi var så fina ihop. Det tog slut den kvällen. Det är allt.
Min klient har varit samarbetsvillig. Häkta henne eller låt henne gå.
Ljuger hon?
- En av hennes vänner har anmält henne. - Var hon inte där?
- Fan, helt otroligt. - Laetitia.
Det äcklar mig. Våra vänner blev ju skadade där.
Cécile Boisson blev skjuten om du minns.
Nu sitter hon bara hemma. Hon svarar inte när jag ringer.
- Lugna ner dig. - Hon kommer aldrig att kunna gå igen.
Skaka inte på huvudet så där. Var var du den kvällen?
Var var du? Satt du och pluggade?
Med näsan i böckerna inför din polisexamen eller nåt?
Är du knäpp?
Vad tror du, Gérard? Var var hon fredagen den 13:e?
Hon dyker upp med noll erfarenhet. Vem är den riktiga bedragaren här?
Nu slutar du!
Laetitia, du skulle ju inte ens vara här.
Din jävla lögnare!
Satan!
Vi är klara här.
- Jag bestämmer när vi är klara. - Din kollega gjorde det precis.
Sitt kvar.
Har du tappat förståndet? Vill du förstöra allt? Vad gör du här?
Jag är ändå tillbaka om tre dagar. Du har också glömt Cécile.
Inte alls.
- Allt hon säger är lögn. - Kanske det, men vi måste bevisa det.
Du kan inte bara dyka upp och skrika så där.
Jag borde vara där inne. Och du borde ha blivit chef.
Men det blev jag inte.
- Har ni kollat hennes telefonlistor? - Ja.
Då kan vi se var hon befann sig.
Hennes telefon var avstängd, så det går inte.
- Hon har en naturlig förklaring till det. - Vilken?
Man stänger av telefonen av en anledning. Som en konsert.
Stänger man av telefonen på en rockkonsert?
- Och hennes kontokort? - Hon köpte lunch med det. Det är allt.
Ölen på konserten köpte hon med hans kort.
Omar gick upp för att kolla allt.
Det finns motsägelser i hennes version,
men vi har inte mycket att gå på.
En god öl och en cigg...
Du skulle ju sluta med sånt för frugans skull. Var ni inte överens?
Gå in igen, vi är inte klara med er!
Vad var det de pratade om?
Jag tror att vi går så att ni kan reda ut er egen röra.
Jag skulle inte gå nu. Det skulle se ut som om ni hade nåt att dölja.
- Jag har inget att dölja. - Jag har några fler frågor att ställa.
Är det bara jag eller har du tappat stinget lite?
Då så...
- Din telefon var avstängd under konserten. - Batteriet var slut.
- Vad praktiskt. - Nej.
Hade den varit påslagen kunde jag visa att jag var där.
Har din kollega gått?
Synd. Jag gillade honom bättre.
Ska jag sitta i korridoren som i skolan?
Det är just det. Vi är inte i skolan.
Stanna här eller åk hem, men jag vill inte ha fler problem.
Jag har nåt.
För ordningens skull: kriminalassistent Omar Matif ansluter igen kl. 14.52.
Du hade rätt. Vi hade de där fotona i vår akt.
Alain Berbizier tog dem. Han är också medlem i föreningen.
Här är problemet: Det här fotot togs kl. 21.59.
Nitton minuter efter att skjutningarna började.
Omöjligt.
Hans iPhone sparade fotot kl. 21.59. Det står här.
- Det är fel. - Nej, det är inte fel.
Jo, det är det. Ibland går klockan på mobiler inte rätt.
- Jaså? - Den är inte att lita på.
Hans telefon är pålitlig. Den funkade när konserten började.
Jag förstår inte.
Kan du förklara det här?
Du sa att du sprang mot utgången mindre än två minuter efter det började.
Du sa en och en halv minut.
Det kanske tog längre tid, jag vet inte. Det var kaos.
Sjutton minuter längre?
Eller togs det när jag kom tillbaka?
Ärligt talat vet jag inte. Mitt minne spelar mig ett spratt.
Inget dåligt spratt.
Min psykolog sa att det är normalt med fragmentariska minnen.
Det är en överlevnadsmekanism.
Det stämmer, eller hur?
Överlevare minns aldrig samma sak likadant två gånger.
För att man är traumatiserad.
Säg det till dem.
Jag vet inte.
Hon har förlorat sin advokat.
Kan vi zooma in fröken Webers hand?
Cigaretter.
Ja. Jag hade köpt dem strax före konserten.
Du sprang ut från en massaker i panik, med dina cigg i handen? Vad i helvete?!
Bedrägerier gör att utredningarna tar allt längre tid. Vi måste kolla upp allt.
De riktiga offren känner sig förödmjukade.
- Men jag hjälper dem genom föreningen. - Säg sanningen till oss, då.
För deras skull.
Jag var där.
Men jag var sen.
När jag gick från jobbet var telefonen avstängd. Jag insåg inte hur sent det var.
Jag stannade till för att köpa Dumarak- cigaretter och då såg jag vad klockan var.
- Dumarak? - Det är cigaretterna på fotot.
Indonesiska cigaretter med kryddnejlika.
Sorten Alex rökte.
Han försökte sluta röka ett tiotal gånger
så det var jag som köpte ciggen och hade dem.
När jag såg vad klockan var fick jag panik.
Konserten hade redan börjat. Jag sprang och tog en taxi.
Jag var bara en kvart bort.
Taxichauffören berättade om attackerna, även om den på Stade de France.
Han sa att det låg nåt i luften.
Han sa nåt som jag aldrig kommer att glömma.
Han sa: "Paris fortsätter att leva, trots alla sirener."
Han släppte av mig så nära Bataclan han kunde.
Han ville inte komma för nära.
Var polisen där då?
Jag vet inte. Det var så mycket folk där, alla var chockade.
Jag tänkte bara på Alex.
Så jag gick runt Boulevard Voltaire
och sen på Passage Amelot.
- Där fotot togs. - Det stämmer.
Jag var orolig för honom... Det var aldrig min mening att ljuga...
Jag tänkte bara på honom och jag var säker på att han var där inne.
Du skulle ha varit på konserten med honom. Men du kom för sent.
Det var därför du ljög.
Jag var fast där ute. Jag kom inte in.
Det var helt sjukt.
Så du hittade på hela den här historien. Och du höll fast vid den. Varför?
För att jag kände mig skyldig.
Men många överlevare från den kvällen känner sig skyldiga utan att ljuga.
Får jag ta fram min telefon och visa er en sak?
Jag minns inte ens hur jag kom hem den kvällen.
Jag minns bara att jag var kräkfärdig.
När jag kom hem hörde jag det här meddelandet.
Jag måste ha lyssnat på det hundra gånger innan jag kunde svara.
Émilie, vi får inte tag i nån av er. Alex svarar inte.
Vi har sett vad som har hänt. Vi vet inte var ni är nånstans.
Alex sa att ni skulle gå på en konsert i kväll, men jag minns inte vilken.
Snälla, ring, så jag vet att ni är okej.
Vi ville säga till er att vi älskar er.
Jag kan inte förstå att det här händer...
Émilie, ring så snart du kan.
Är det Alex mamma?
Vad kunde jag säga till henne?
Att hennes son dog ensam när han väntade på mig?
Att jag hade tvingat honom att se ett band han inte gillade?
När hon ringde tillbaka var hon så värdig och sa åt mig att vara modig.
Jag ville inte göra henne besviken.
Så jag kunde inte säga sanningen.
Jag sa att jag var med Alex, men att jag lyckades ta mig ut.
Sen ägnade hon all energi åt mig, som om jag hade blivit hennes dotter.
Så jag spelade den rollen.
Det fanns ingen återvändo.
Jag insåg det inte, men allt gick så snabbt.
Jag berättade för mina vänner, skrev om det på sociala medier.
När man har börjat ljuga får man löpa linan ut.
Det fanns dagar då jag trodde att jag verkligen varit där.
Fast du var inte där.
Din klient kommer att åtalas för bedrägeri och falsk vittnesbörd.
Vad gör du?
Jag har ett förslag.
Vad var det ni sa? Att vi ska jobba tillsammans?
- Det är inte så det funkar. - Du är chefen här, eller hur?
Nej.
Får jag prata med din gruppchef, då?
Skicka in henne.
Laetitia är ute i korridoren.
Ursäkta, jag förstod inte att du var gruppchef.
Men nu vet du.
Vi studerade juridik tillsammans.
Jag tycker att du borde ge min klient lite andrum.
Erkännandet är vagt och hon var upprörd. Det borde utelämnas i rapporten.
Har hon inte lidit så det räcker?
Hon har begått bedrägeri. Åklagaren lär vilja väcka åtal.
Hon har gått igenom ett helvete.
Hon var utanför Bataclan, hennes kille är död.
Hur mycket är det värt? 30 000 euro? 15 000?
Snälla. Släpp henne. Jag gör samma sak för er.
Vad ska det betyda?
Jag pratar om din kollega, kriminalassistent Serra,
som inte har tillstånd att vara här.
Är hon inte sjukskriven?
- Hur kan du veta det? - Vem har berättat det?
Och ändå är hon här. Hon försöker skrämma min klient.
Ni såg hur hon bankade mot fönstret.
Hon förolämpade mig. Sen gjorde hon samma sak mot mig i korridoren.
Det var ett övergrepp mot min klient. För att inte tala om hela processen.
Jag har mycket på fötterna.
- Din klient ljög. - Hon ångrar sig.
Nej, hon ångrar att hon åkte dit. Det är inte samma sak.
Serras beteende förändrar inget.
Vill du att jag ska sänka henne? Med alla problem det skulle medföra?
Och alla skulle behöva tröska igenom det här en gång till.
Olivier, vad säger du?
Du verkar tycka att du borde ha mitt jobb, så vad tycker du?
Jag tycker att du borde samarbeta. Det vinner alla på.
Hon ska ställas inför rätta.
Om du vill anmäla min kollega tar jag konsekvenserna.
Advokaten.
Du kommer att ställas inför rätta.
Du blir kallad till åklagaren, och du och din advokat får tillgång till din akt.
Åk hem, du ställer till det för oss.
Åk hem, Laetitia.
Om jag äter mer blir jag sjuk.
Min fru har fått mig att lova att sluta med socker.
- Du har ett rafflande liv, du med. - Verkligen.
Ursäkta?
Under förhöret ville du veta vem som hade anmält dig.
- Och vi sa att vi inte kunde säga det. - Precis.
Han heter Léonard Meier. Alex bästa vän.
Dumarak-cigaretterna som Alex rökte är ovanliga.
De säljs bara på ett enda ställe i centrum.
Jag vet, jag har rökt hela livet. Tobaksaffären ligger på Rue Belgrand.
Bredvid monsieur Meiers lägenhet.
Har han ingen telefonladdare?
Varför berättar du det här?
Under förhöret sa du att du var sen för att du kom från jobbet.
Men jag tror att du var hemma hos monsieur Meier.
Så...
...vad gjorde du där på kvällen med din telefon avstängd?
Vad gjorde du som var så trevligt att du glömde bort tiden...
...och konserten?
Vad är du ute efter?
Jag tror att lögnerna började långt före attacken.
Och ni ljög båda två.
Hur länge har det här hållit på?
Alex lyckades inte få sin bok utgiven och det var väldigt jobbigt med honom.
Och det hände bara en gång med Léonard.
Det var först efter attentatet han började ringa mig i ett kör.
Han sa att det som hade hänt skulle föra oss närmare.
Han lämnade mig inte i fred.
Så jag bestämde mig för att göra slut med honom en gång för alla.
Och det var därför han anmälde dig.
Alex dog när han älskade mig, fast han borde ha avskytt mig.
Kan vi gå tillbaka?
Tillbaka?
Till förhörsrummet. Jag ska förklara allt.
- Det ändrar inte på utredning eller åtal. - Men det är viktigt för mig.
Jag vill att allt ska vara nedskrivet. Det är jag skyldig Alex och hans mamma.
Förhöret återupptas klockan 15.25 i närvaro av kommissarie Hagen,
assistent Matif och advokat Claire Bertin.
Vänligen uppge för- och efternamn
och vad det är du vill berätta om.
Jag heter Émilie Weber
och jag tänker berätta vad som egentligen hände kvällen den 13 november.
Undertexter: Fredrik Papp