EN NETFLIX-SERIE
-Det är civilförsvarslarmet! -Lugn.
Attackeras vi av robotar?
Jag vet inte. Överansträng inte ditt nya hjärta.
Robotarna attackerar. Han besegrade tre, men de tog sig in i dammen.
Skyddet stängdes av. Då gick sirenerna på.
-Vad ska vi göra? -Du gör inget. Du måste ligga ner.
Det går bra.
Om du överanstränger dig kan hjärtat stötas bort.
Jag vet. Och då stannar det.
-Och sen dör du. -Då gör vi inte så.
Just det. Nu har vi mekaniska hjärtan båda två.
Vi tar oss igenom det här.
Tid till kontakt, 98 minuter.
Skölden måste upp igen.
Våra team utvärderar situationen med dammen.
-De utarbetar rekommendationer. -Jag var där. Turbinerna är körda.
Vi har inte tid nog att reparera dem.
Vem är du?
Expert på saker som inte kan repareras. Det lät lite fel.
Vad gör vi nu?
Vi behöver de 200 miljoner watt som dammen producerade.
-Turbinerna behövs. -De är bara saker som snurrar.
Allt som snurrar skapar energi. Som motorn på en Jupiter.
Ja, precis!
Vi lägger till många små snurrande saker till de tre stora oersättliga sakerna.
Då måste varenda Jupiter på kolonin flygas hit omedelbart.
-Ska du koppla in dem i stan? -Ja.
Nätet överhettas direkt.
Inte om man kyler kablarna med flytande helium. Ni har tillräckligt.
Tänk om din plan inte fungerar? Kommer skeppen att kunna flyga sen?
Nej. När motorerna har kopplats in kan de inte lyfta. Det kan inte göras ogjort.
Ni har väl fortfarande en av robotarnas motorer, eller hur?
Ja. Vi har en på Jupiter 2. Varför undrar du?
Jag kan inte chansa med det här. Den utom- jordiska tekniken är vår enda chans.
Det finns fler Alfa Centauri i rymden.
Fru kansler, robotarna är obevekliga. De hittar oss var vi än tar vägen.
Vi bör inte använda motorn igen. Det var ju så hela den här soppan började.
För att vinna måste vi använda det som skiljer oss från dem.
Vår intelligens, vår uppfinningsrikedom, och vårt mod.
Det är så vi slår dem.
Jupiter 17, passa inflygningen!
Vi måste stå nära varandra, så strunta i om ni skrapar lacken!
Vänta inte på att de ska landa! Se till att få ut kablarna!
-Ni behövde visst lite extra hjälp. -Ja, visst.
-Har du kabel så det räcker? -Jadå.
Okej.
Jo, John…
Ej väsentlig personal, bege er till evakueringsstationen.
Barnen ger sig snart av.
-Robinson, hjälp till! -Ja, jag kommer.
Jag återkommer.
Den första konvojen med barn och medicinska evakueringar åker nu.
Kom nu. Den här vägen. Det är säkert här.
-Letar du efter din evakueringsgrupp? -Jag vet precis vart jag ska.
-Tid till kontakt, 20 minuter. -När kommer skölden upp?
Det blir nära ögat, men skeppen kopplas in så att vi hinner.
Bra.
Maureen, har du en stund över?
Egentligen inte.
Jag vill bara veta våra odds.
Alla jobbar hårt för att förbättra dem. Hej då, Smith.
Vänta! Maureen, du är den enda som kan hjälpa mig.
Klarar vi det eller inte?
När jag var liten tillbringade jag nätterna med att titta på stjärnorna.
Jag visste att det fanns en annan värld där ute som väntade på mig.
Att ta sig dit verkade omöjligt, men nu är jag här.
Oddsen är sämre än vanligt, men vi kommer att klara det,
för det måste vi.
Tack. Det var allt jag behövde veta.
Ur ditt perspektiv ser det här inget vidare ut,
men du måste försöka förstå situationen.
Om vi ska tro på Maureen Robinson
kommer solen att gå upp över ett lugnt litet landområde som är mitt.
Det här är min enda chans att få det.
-Hjälp, doktor Smith. -Hjälpa vem då?
Och säg inte familjen. Jag har ingen.
Så oavsett vem du vill att jag ska hjälpa blir svaret nej.
Hjälp, doktor Smith.
De klarar sig. Judy är hos dem.
Det här är Judy Robinson. Jag vill bara se hur Will mår.
Hans tillstånd är stabilt och oförändrat.
-Vet nån vart de skickar oss? -Vi ska visst till en koppargruva.
Nybyggarna lade sina isotopgeneratorer där när de fick miljövänlig energi.
Gömmer de oss bland kärnavfallet?
Det är kanske inte så illa. Hur radioaktivt är avfallet?
Vi borde inte evakuera. Vi borde hjälpa till.
Makthavarna förstår inte riktigt hur lysande vi är.
Jag håller med.
Vi räddade väl våra föräldrar?
Det gjorde vi. Sen flydde vi undan robotarna.
Vi är bra på att fly undan.
Den sista vågen av Jupiterskepp landar nu.
Bra, Don. Koppla in dem så fort du kan.
Stopp!
Nej! Plugga aldrig in ingången i utgången! Då går kraften tillbaka till skeppet!
Det blir en jättestor elektrisk insekts- fälla som steker alla som tar i det!
Hur tänkte du?
Bra jobbat. Tack ska du ha. Jag är stolt över dig.
Nu har vi minimikraft.
-Sköldar aktiveras. -Elektromagnetiska torn på.
Det är en bra början, men det är inte hel- täckande förrän alla skepp är inkopplade.
Sköldtäckning på 65%.
Inkommande mål håller kursen.
-Viker de inte undan? -De accelererar till 3 000 km i timmen.
Fyratusen, sextusen, niotusen.
De såg att skölden aktiverades. De försöker klämma sig igenom.
Sköldtäckning är 85% och ökar.
Jag kopplar in det sista nu. Snälla, säg att det räcker.
Det blir på håret.
Sköldtäckning är 90%.
Jag räknar om tidpunkten för kontakt.
Tio sekunder.
Nio, åtta,
sju, sex, fem…
…två, ett!
Sköldarna är uppe. Kom de igenom?
Kontrollen till konvojen. Status?
Vad är det som låter?
Det betyder att våra radioapparater är värdelösa nu, för robotarna är här.
-Will, är du okej? -Ja.
Jag kollar om nån behöver hjälp. Nån kan vara skadad.
Stanna kvar i rymdbilen. Du är trygg här.
Var blev vår förare av?
Är det inte han?
-Varför springer alla? -De kommer!
-Vi måste härifrån. -Jag håller med.
Spring!
-Kom igen. -Kom igen!
Vad innebär den minen?
Du vill ha motorn. Så klart du vill. Det har du alltid velat. Men varför nu?
Vi kan vara på Alfa Centauri vid middagsdags om du slår på den.
Fara.
Ingen meteor är stor nog att skapa sån förödelse.
Jag håller med.
Vad var det, då?
Jag dödade dem.
Kan nån hjälpa mig? De får inte få tag på motorn!
Snälla, stanna!
Varning, sätt tillbaka droppet.
Varning, tillstånd äventyrat.
Varning, allvarlig hjärtsvikt riskeras.
Vänligen återvänd till sängen.
Will!
Ursäkta mig!
Will! Herregud! Du borde inte vara här ute.
-Det är robotmotorerna. -Jag tar dig…
De kan använda dem som vapen.
Vad snackar du om?
Deras motorer river upp hål i rymden. Vet du vad som skulle hända med en planet?
-Ingen aning. -Du har sett det.
Planeten vi fastnade på, med meteorerna och den enorma biten som saknades.
Där de som fanns före oss dog ut?
De får inte få tag på motorn.
-Okej, jag ska hämta Judy. -Nej! Vi har inte tid med det.
Du måste göra det.
-Will, det klarar jag inte. -Penny.
Hör på.
Jag känner dig bättre än du själv.
Du är smart, modig, och starkare än du tror.
Du klarar det här.
Okej. Okej, visst.
Du stannar kvar här.
Och bli inte sämre.
Jag är bara ute på en liten promenad.
En helt vanlig dag på Alfa Centauri.
Solen skiner, precis som det stod i broschyren,
och allt är absolut inte omgivet av rök.
Inga brinnande rymdskeppsvrak.
Och absolut inga robotar.
Jag har lagt ner så mycket tid och energi under två års tid
på att inte röra vid utomjordiska föremål, men nu står jag här ändå.
-Penny? -Tack och lov att du är här.
Jag hjälper skadade. Varför går du runt i ett katastrofområde?
De får inte få tag på motorn. De kan använda den som en bomb.
En riktigt stor en. Den kan visst slita upp hål i rymden.
Sluta förklara. Nu kör vi.
-Kom igen, ta tag i andra sidan. -Okej.
Oroa dig inte. Den sitter fast där under. Vi fortsätter.
Penny!
Penny, kom igen!
Vad håller du på med?
Penny!
Du är döende, eller hur?
-Penny, kom igen! -Okej, jag kommer.
Penny, vi hinner inte. Strunta i den!
Jag ska inte göra dig illa så ta det lugnt med klorna.
Jag heter Penny Robinson, förresten.
Och jag vill inte ha nåt bråk.
Så det är så här boken slutar.
-Penny! -Du sa att hon var precis bakom dig.
Titta.
Hej, vad heter du? Roboten är redan upptaget.
Får jag kalla dig Sally?
Du ser ut som en Sally.
Penny?
Penny, vad har du gjort?
-Jag hjälpte henne. -Inget mer?
När jag såg henne kämpa tänkte jag på när jag behöver hjälp.
Då har jag min familj och mina vänner.
Hon hade ingen. Det har ingen av dem.
Kom. Vi måste hjälpa dem också.
Det här ska inte bli enkelt för dig.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Det är okej. Det är min avdelning.
Det här förändrar allt.
Hjälp Will Robinson.
Du…
Jag måste säga en sak.
Vad då?
Jag sa ju det.
Du har blivit bättre på det.
Problem, Penny Robinson.
-Påstår du att jag är problemet? -Problem.
Jaha, vi har problem. Vi får jobba lite med grammatiken.
Vi måste hålla dem borta från motorn.
Men det visste du redan.
Var försiktig, Sally.
Hej.
Ja, jag vet.
Det är illa, men du hade mycket att stå i.
Ja, Will Robinson.
Vem är det som flyger skeppet?
Spänn fast er.
-Är du säker på det här? -Jag kan absolut flyga en Jupiter…
Om flygmanualen jag läste var senaste utgåvan.
Jupiter 2 anropar Penny och Judy Robinson.
-Vi ska ta er och motorn därifrån. -Ska vi?
Vi är på väg. Skicka era koordinater.
Nej, Jupiter 2. Kom inte hit. Ni blir nerskjutna.
Vad är statusen?
Vi tappade bort konvojen, men vi klarar oss där vi är.
-Will, borde du inte vara i ambulansen? -Jag är okej. Hjärtat är oförstörbart nu.
Förresten, du gav mig en idé.
En stor en.
Vet mamma och pappa?
Systemen är uppe igen.
Okej. Byt till satellitbilder. Visa oss vägen ut ur stan.
Uppfattat. Visar det på skärmen.
Är det där robotar, nere på marken?
-De slåss mot varandra. -Det är väl bra, eller hur?
Jupiter 2 till kontrollen. Här är Will Robinson.
-Will? -Will?
-Vem flyger skeppet? -Jag, Maureen.
-Smith? -Varför måste det här bli en så stor grej?
-Will… -Hör på.
Vi har ont om tid. Penny och Judy har motorn från SAR:s skepp.
Se till så att han inte får tag på den.
-Den kan förinta planeten. -Det klarar vi.
-Du får inte ge dig av ensam igen! -Jag är inte ensam nu, mamma.
Nu vet jag hur jag får slut på kriget.
SAR hade fel…
…och jag med.
Roboten och jag är ingen lyckträff. Penny visade det nyss.
Varenda robot kan bli fri.
Nån måste få dem att inse det.
Bara…
…håll ut tills roboten återvänder.
-Roboten? -Men du, då?
Håll tummarna.
Will?
John, hans hjärta klarar inte ansträngningen.
Han sa åt oss att hålla ut, så det är vad vi gör.
Men vi tar det viktigaste först. Låt oss få bort våra barn därifrån. Kom.
Nå, vart ska vi?
Jag tror att vi håller på att förlora.
Jag vet.
Judy och Penny, vi tänker hämta er och motorn. Möt oss vid stora vägen.
Vår skjuts är här! Okej, håll ner era huvuden.
-Pappa! Okej. -Kom igen. Sätt fart!
-Så där. -Hoppa in. Fort!
-Nu åker vi. -Jag är inne.
-Är ni okej? -Kom igen. Nu sticker vi.
Vi måste placera motorn där robotarna inte kommer åt den.
När vi kopplade ihop alla skeppen med stadsnätet
så fanns det en sak som man aldrig nånsin ska göra.
Att koppla ingång till utgång?
Det gör vi.
Ja.
-Du borde faktiskt ligga ner. -Det gör ändå ingen skillnad.
Vad är det här för en plats?
Hemma.
Är ingen annan oroad för att robotar kan finnas här?
Det hoppas jag det finns.
Du är en av dem.
De lyssnar på dig.
Jag visste att du inte skulle åka hit utan mig.
Men nu måste du avsluta det här.
Berätta allt för dem.
Motorn är avstängd, så robotarna hittar den inte.
De letar igenom varenda Jupiter. J65. Det är vårt skepp.
Det där är Don.
-Och det där är de. -Maureen, vi är inne. Förseglar dörren nu.
-Var den svår att hitta? -Den låg på skroten och skulle återvinnas.
Den beslagtogs, för den var olaglig att köra på gatan.
Den kan köra några mil till.
-Hoppas den inte behövs. -Okej, jag är vid transformatorstationen.
Jag hoppas att ni sitter säkert inomhus.
Vi är okej, Don. Vi är redo.
Okej, ingång kopplas till utgång. Jag räknar till ett.
Don, vi har ingen ström än.
Vad är det som pågår?
Ett litet problem.
Kan du fixa problemet?
Ingen fara. Jag måste bara löda om kondensatorn.
Var är den?
Åh, nej!
Nej! Varför sätter man ett galler här?
De närmar sig.
Kom igen, Don. Ska familjen dö för att du inte kan koppla in en sladd?
De svärmar över skeppet närmast oss.
Don, har du några ess i rockärmen är det dags att ta fram dem nu.
En gång råskinn, alltid råskinn!
Nu!
Tack, Don. Vi är okej, för tillfället.
Toppen.
De ger inte upp bara för att några av dem stektes.
Don, du gjorde vad du kunde. Försök hitta skydd. Sätt dig i säkerhet.
Vi ses på andra sidan.
Nu gör vi oss beredda.
Det elektriska fältet står emot tills bränslet i skeppen tar slut.
-Hur länge dröjer det? -Tills Will kommer tillbaka.
Will…håll dig vaken.
Vi är framme, men de verkar inte så glada över att träffa honom.
Roboten ritar bilder.
Det är berättelsen om er två.
Hur ni träffades. Hur du förändrade honom.
Will, han ritar nåt nytt.
Det är en bild av din syster som gör samma sak som du gjorde.
Hon skapar ett band med roboten.
De vill inte lyssna.
De ger sig av.
Finns det nåt du kan göra?
Tillit, Will Robinson.
Nej.
Vad har du gjort?
Varför gjorde han så? Det borde han inte ha gjort!
Du vet varför.
Kom så återvänder vi till skeppet.
Jag kan fortfarande känna honom.
Han är borta.
Jag beklagar. Nu ger vi oss av.
Det sista han sa till mig
var "tillit".
Han kanske förlitade sig på att vi skulle fortsätta utan honom.
Enligt det här är jag helt återställd.
Det är en del av roboten.
Han satte nog dit den när han lade handen på ditt hjärta.
Han räddade mig.
Han räddade mig med.
Hur då?
På sjukavdelningen höll jag på att göra nåt som det inte går att backa ifrån.
Jag trodde inte att jag hade nåt val, men roboten gav mig ett val.
Jag trodde att han bad om hjälp,
men han fanns där för att hjälpa mig. Han visste vad jag behövde.
Han har alltid verkat veta vad vi båda behöver.
Kommer ljudet från dem?
Ett kommando.
För att göra vad?
Den primära bränsletanken är tom.
Byter till reservbränsle. Reservbränslenivå ligger på 10%.
Reservbränslenivå ligger på 9%.
Förutom att vara soldat och kunna odla majs
arbetade du visst med forskningsprojekt med andraklassarna.
Berättade Judy det?
Alla trodde att jag var död, men du höll mig levande åt henne.
Inte många skulle ha gjort det.
Du var en fallen hjälte. Astronauten med mest utmärkelser nånsin.
Vi satt vid köksbordet och skrev ner ditt cv på en stor kartongbit.
Vi hade tuschpennor som luktade jordgubbe.
Första mannen att nå Mars.
Första mannen som gav sig av utanför solsystemet.
Först ut med en massa saker. Det var svårt att följa allt det där.
Tuschpennor som luktade jordgubbe?
-Det låter trevligt. -Det var det.
Mina bedrifter är värdelösa jämfört med det jag missat.
Det tog mig ett tag att inse det med.
Reservbränslenivån är kritisk.
Vi har slut på bränsle.
Stick!
Sätt fart! In med er, ungar.
-Känner du till planen? -Vi är redo.
Ta hand om barnen.
Var försiktiga!
Du kör!
Du…
Det ligger visst en italiensk restaurang nära parken.
-Säger du det? -Ja.
Tror du de gör hyfsad gnocchi?
Vad sägs om att ta reda på det när allt det här är över, bara du och jag?
Det skulle jag tycka om.
John.
John!
En dag ska jag få se dig på nära håll.
Det ser annorlunda ut härifrån, eller hur?
Ja.
När jag var i din ålder drömde jag om att få vara här uppe.
Men det är finare än jag trodde.
-Jaså? -Ja.
För jag är här med dig, dina systrar och din pappa.
Hördu!
Känner du Will Robinson?
Jag är hans mamma.
Du står på tur.
Det är från Will.
SPELA UPP MIG
Det låter bekant.
Will Robinson.
Du måste stänga av den.
Nej.
Stäng av den nu!
Döda herrarna. Döda hjärtat.
Han tar med oss i fördärvet.
Will!
Will, nej!
Tillit, Will Robinson.
Han visste att du skulle sikta på hjärtat igen.
Och jag litar på honom.
Jag är okej.
Roboten?
Roboten, är det du?
Familjen är säker.
Mindre än 24 timmar efter att familjen Robinson anländer är Alfa Centauri mosat.
Det behöver inte hänga ihop, men det ser inte bra ut.
Jag ser det som en möjlighet att bygga bättre andra gången gillt.
Det blir en jäkla lång att-göra-lista.
Jag behöver en kram just nu. Ställer nån upp?
Det är väl mitt jobb att skriva epilogen.
Det är okej. Det är ett ganska enkelt jobb.
Jag sitter i en stol och klottrar på en papperslapp.
Samtidigt är mamma i omloppsbana.
Hon bygger ett rymdskepp som ersätter Resolute.
Hon hjälps av avancerade varelser vars teknologi fortfarande ser ut som trolleri.
Alltså…
Och av Don.
-Ja. En skillnad… -Precis där.
Ja, jag vet. Men om vi flyttar grejorna…
Ta den här. Här kommer den. Var beredd.
Utan sin gamla programmering kunde robotarna göra vadhelst de önskade.
De flesta gav sig av och berättade inte vart de skulle.
När de nu skriver sina egna kommandon är alla olika. Precis som vi.
När Sally väl hade monterats ihop igen gav hon sig av nästan omedelbart.
Jag blev besviken först, men sen insåg jag att hon är en tjej
som inte är rädd för att hitta sin plats i universum.
Jag hoppas att hon fick det från mig.
Jag har aldrig sett pappa så avslappnad.
Det sägs att soldater mer än andra uppskattar värdet av fred.
Judy kör på, men hon har nog insett att hon inte måste bevisa sig inför nån.
Jag har inte sett doktor Smith på ett tag, vilket gör mig nervös.
Du ser ut att må bättre.
Du kanske har gömt bevisen, men jag vet fortfarande vad du gjorde och vem du är.
-Ska jag gå på samma trick två gånger? -Det är inget trick.
Det är ett erkännande.
Fånge 002, du har besök.
Bakade du en tårta åt mig med en fil i?
Jag bakar inte.
Och du behöver ingen fil.
Jag gick igenom passagerarlistan för Solidaritys jungfruresa från jorden.
Då såg jag namnet Jessica Harris, auktoriserat av doktor Zoe Smith.
-Vem är hon? -Min syster…
Tekniskt sett.
Hon har förskjutit mig.
Då vet hon inte vem du egentligen är.
Jag vet inte ens om jag vet det nu.
Jag vet.
Sök upp mig när du släpps ut härifrån.
Mamma! Kom igen! Middagen kallnar.
Titta på det här! Hybridmajs fanns inte i receptet, så jag improviserade.
Så klart.
Förlåt att vi är sena. Debbie slogs med en get.
Oj!
Allt luktar jättegott! Det var länge sen jag sa det.
Ja. Visst är civilisation bra, eller hur?
Vi planerar inte ens att lämna galaxen.
-Godkände du det? -Jag fick veta det nu.
Jag har redan flugit över 100 timmar.
Den här gången är jag inte ensam.
Lita på Will Robinson.
Okej, men se till att komma hem till jul.
Det ska vi. Oroa er inte. Jag lovar!
-Hörni, jag lovar. -Okej.
-Okej. Jag är utsvulten. -Ingen bordsbön?
-Får vi sätta igång? -Ja.
-Tack. -Skicka vidare.
-Jajamän! Till mig? -Det blir enklare så.
Hallå där! Ta det lugnt!
Will sa: "Oroa er inte. Jag kommer hem till jul."
Men vi vet ju allihop att ibland går det inte som man tänkt sig.
Slut.
På kapitel ett.
Här är Will Robinson från den första människo- och robotutforskningsgruppen.
Jag vet inte exakt var vi är just nu…
…men det är vackert.
Undertexter: Mats Nilsson
TILL MINNE AV KEVIN BURNS