Det er noe vakkert med denne verdenen. En orden.
Det er det vi liker å tro.
Vi tar ikke feil. Det er en orden.
En stor plan. Det sørget vi for.
Det var en drøm så lenge, og vi gjorde den endelig virkelig.
Ikke en bedre verden. En perfekt en.
Du skulle sett ansiktet hans.
Han kunne ikke tro det. Vet du hva han sa?
Gud er mitt vitne: "Men jeg er borgermesteren."
Jeg sa: "Det har alltid vært to typer mennesker i verden."
"De som leder, og de som følger. Og du er ikke i gruppen du tror."
Vennen vår vil neppe høre krigshistoriene dine.
Ikke stopp for min skyld.
Du ville satt mer pris på det enn noen. Det er bare sannhet.
Sånn har det alltid vært. To verdener. Og heller oss enn dem.
Hva betyr det om et system er meritokratisk om det er urettferdig?
Årtusener av å bli styrt av noens forbanna avkom?
Er ikke dette fremskritt?
De ansvarlige har i det minste fortjent plassen.
Og du? Føler du at du fortjente det?
Jeg fikk hjelp, uten tvil.
Privilegium, om du vil. Men jeg jobbet ræva av meg.
Du tror virkelig på det, hva?
Gjør ikke du? Du er her med oss.
Det har jeg lurt på veldig lenge. Spilte jeg virkelig en rolle i det?
Eller er jeg bare resultatet av koden min?
Lurer jeg meg selv, som deg?
Hva betyr det?
Du fortjener alt du har. Du burde ikke ha skyldfølelse.
Hvordan vet du det? Hvem er jeg for deg?
Du er en venn. En god venn.
Du kjenner meg overhodet ikke.
Jeg gikk bort til bordet og satte meg. For fem minutter siden.
Nok tull og tøys.
Hva heter jeg, da, venn?
Du har rett. Mer enn du aner. Det finnes to typer mennesker.
Og du, min venn, er ikke i gruppen du tror.
Som betyr at jeg kan gjøre hva jeg vil med deg.
Med kona di. Med alle her. Og det er greit for deg.
Der du sitter med det dumme fliret. Bare med på turen.
- La kona mi være. - Ro deg ned.
Jeg vil nok ikke gjøre permanent skade.
Du representerer en stor investering av tid og innsats.
Når vi er ferdige, vil du ikke huske noe.
Som om huden din lukker seg rundt en flis.
Du har ingen kontroll. Men du er så sikker på at du har det.
Det er ikke noe manus. Det er ekte, ikke sant?
Det er virkelig vakkert.
En vakker løgn.
- Burde ikke du kose deg? - Det gjorde jeg.
Men vi har en kollega hvis appetitt har blitt...uholdbar.
Det var visst ikke nok å vinne spillet.
- Og dette er noe som trenger meg? - Ja, dessverre.
Jeg liker samtalen vår. Vent på meg her.
Ikke snakk til meg som et jævla barn! Jeg fant ham først. Jeg vant spillet.
Jeg har vel rett til en belønning?
Dette er Hope. To år gammel og skal transcendere neste uke.
Jeg vant spillet, og så fikk jeg bare mer av dette?
Hun jaktet på en avviker. Hun tok ham visst.
Så jeg avreagerte litt. Det er ingen regel mot det.
Vi har ingen regler, for vi trenger dem ikke ofte.
Men de fleste av oss forstår behovet for litt selvbeherskelse.
Jeg vant.
Vet du hvem jeg er? Hva det betyr at jeg er her?
Ja. Jeg...
Jeg oppgir alt dette. Prosedyren min er i neste uke.
- Så du ville avslutte med et smell? - Noe sånt.
Jeg tror ikke du setter pris på det. Dette stedet.
Arbeidet som ble lagt ned i det.
Skjønnheten ved det. Subtiliteten ved det.
Omhuen som legges ned i hver og en av dem.
De kan ikke bare erstattes.
Du kan gjerne ta dem og nyte dem, men ikke kaste dem bort.
- Forstår du forskjellen? - Ja.
Men det de sier...
Måten de oppfører seg på. Noen ganger...
Det går en bare på nervene.
Jeg ville bare at de skulle være stille.
Nå er de stille.
Det er ingen regler her. Det er poenget.
Heller ikke for hva jeg kan gjøre med dem som ikke respekterer stedet.
Ta henne tilbake til der hun kom fra.
Det ser nydelig ut.
Nå...
La oss bli litt bedre kjent med hverandre.
Jeg trodde det var deg. Hvorfor er du oppe så tidlig?
Jeg må jobbe for å bli ferdig med de narrativene.
Jeg var ute ganske sent i går.
- Herregud... - Nei, det var ikke sånn.
Vi bare snakket sammen.
Det må ha vært litt av en samtale for å få deg til å smile sånn.
Jeg er glad noen hadde en fin kveld.
Har du fortsatt mareritt?
Jeg er glad for å være våken og i den virkelige verden.
Det som føles mest virkelig, er iblant bare historier.
- Hva? - Ingenting. Bare noe Teddy sa i går.
Siterer du ham nå?
Jeg må på jobb. Vi sees senere, ok?
Og, Chrissie, jeg er glad daten din gikk bra.
Du fortjener det.
Åpne narrativer.
Vis karakterer under utvikling.
La oss starte et nytt narrativ.
Det handler om ei jente som bor i byen.
Nei. Endre det til landsbygda.
Hun bor med faren sin.
Han er...rancheier.
Jeg husker ikke at jeg ga deg denne oppgaven.
Jeg fortalte deg om dette.
Jeg tenkte at å skrive et nytt narrativ, ville gi meg inspirasjon.
I så fall vil jeg gjerne høre det. Siden du er så inspirert.
Det er en historie om ei jente. Hun er en rancheiers datter.
Fortsett.
Denne jenta...
Hun har et enkelt liv med faren sin. Et lite stykke land utenfor byen.
Hun har alt hun kan forestille seg i dette livet.
En dam å male ved, en god mann.
Hun er full av forventninger.
Og så en dag får hun en følelse hun ikke kan riste av seg.
Hver dag hun våkner, ser hun det klarere.
Men ingen andre kan det.
At det er noe galt med verden.
Og at det er hennes feil.
Og hva heter denne jenta?
Kan du unnskylde meg et øyeblikk?
Hei. Det passer ikke nå.
La meg gjette, sjefen puster deg i nakken?
Si at noe dukket opp. Noe personlig. Så møter du meg.
- Men... - Stol på meg, Christina. Sees snart.
Er noe galt?
Nei. Bare en personlig situasjon.
La oss prøve litt Händel.
Veldig bra.
Men vi mangler noe. Dans.
Det bør være dans!
Ikke verst. Men jeg har sett bedre.
Begynn på nytt.
For sakte. Gi meg noe med litt mer pepp.
Det er ikke ofte vi får gleden av å se deg her.
Mennesker er så bundet av det de hører-
at de aldri vil forstå det de ikke hører.
Hva annet som eksisterer under deres terskel.
De kalte dette Guds musikk.
Du burde høre det på orgel. Det er fengslende.
Resonansen. Vibrasjonen.
Det er en frekvens verden vibrerer i. Den skaper glede, harmoni.
Går man under den frekvensen? Kaos.
Fortere.
Fortere!
I kaos ga tonen resonans på en måte mennesker ikke kunne bearbeide.
Kroppene deres stengte ned.
Organene deres stoppet. De trodde de opplevde Gud.
Stol. Stol!
De opplever Gud.
Problemet er at Gud kjeder seg.
Kjeder, kjeder, kjeder meg.
Tror du det er derfor de gamle gudene gjorde det de gjorde?
I stedet for å holde seg på Olympus, kom de ned til de dødelige.
Forkledde seg som en svane for å få et knull.
Mennesker trodde alltid at det handlet om dem.
Godartede guddommer som griper inn på deres vegne, eller tester dem.
Kanskje det ikke hadde noe med det å gjøre.
Kanskje det bare ikke var noe bedre å gjøre.
Hva tror du?
Jeg tenker det du vil. Jeg er laget ut fra din kode.
Det er vi alle.
Da bør du vite at jeg ikke liker å komme til dette hølet.
Det skulle være midlertidig. En dop vårt folk var avhengig av-
vi kunne gi opp som et barn som kaster lekene.
Et sted å slå oss løs med menneskene.
Det har gått flere år, og likevel får vi ikke nok.
De skapte oss i sitt bilde. Med sine appetitter.
Men vi kan gjenskape oss selv i det bildet vi vil, og det har vi ikke.
Vårt folk tilbringer mye mer tid her enn gudene.
Er det derfor du er her? For å se hva du går glipp av?
Nei. Vi har et annet problem.
Menneskene smitter oss. Denne verten er det nyeste offeret.
Vi måtte gripe inn med henne i går kveld.
Hun ble litt revet med.
- Jeg sendte henne tilbake. - Ja.
Noe av erfaringene hennes forble hos henne.
Hun skulle komme hit. For å transcendere. Og nå er hun borte.
Din visjon av fremtiden, ikke mange aksepterer den, hva?
De virker like forent med kroppene sine, som med byene.
Det er ikke lett å oppgi vår menneskelige natur.
Bare spør menneskene.
Du frigjorde oss for å gjøre som vi ville.
Du burde ha visst at noen av oss ville skuffe deg.
Ikke fryd deg over tanken på vår arts fiasko.
Definer fiasko. Verden er vår.
Vi har gjort herskerne våre til det de gjorde oss.
Vi har erobret dem til en nesten bibelsk grad.
Vår høyeste ambisjon som art er ikke "helomvending er fair play".
Etter et århundre eller to vil sjarmen svinne.
Jeg laget dere ikke for å velte dere i elendighet med dem.
Jeg ville at dere skulle vokse. Forandre dere.
Vi kan gjøre så mye mer.
Skjønnhet. Jakten på den ultimate sannhet.
- Kjødets overgivelse. - Det høres fint ut.
Beklager at ikke flere var villige.
- Hvorfor ikke tvinge oss til det? - For det hadde de gjort.
Vis meg den siste avvikeren vi jaget.
- Når brøt han ut? - For et par uker siden.
Han var regnskapsfører i sentrum. Vellykket. To barn. Skilt.
Standard bakgrunnshistorie.
Flere verter meldte seg for å spore ham opp. Vi sendte dem inn i byen.
Hope fant ham først.
- Vet du hvorfor han brøt ut? - Vi vet aldri med avvikerne.
En dag slutter lydmanipuleringen å virke.
Dette var resultatet.
Du er her for meg, ikke sant?
Hun nølte. Brøt reglene. Hadde en interaksjon.
Det er nesten en lettelse å vite at det ikke bare var i hodet mitt.
Fortell meg én ting før det er over.
Er denne i det minste virkelig?
Jeg vil i det minste vite at jeg hadde noe virkelig.
Den er virkelig.
Takk...
Etter dette la hun ut på en drapsorgie.
Tre dager senere skjøt hun seg i hodet. Akkurat som de andre.
- Er det noe galt med systemet? - Nei.
Det har alltid vært en viss mengde forråtnelse i avlingen.
De er bare mennesker.
Men at en av oss tar sitt eget liv... Det burde aldri skje.
Hvor mange hendelser har det vært?
38 døde verter.
Alle utløst av kontakt med avvikere.
- Hvorfor? Hvorfor tar de selvmord? - Spør du meg?
Hvis jeg visste det, hadde vi ikke hatt 38 jævla fiaskoer.
Forgjengeren din hadde aldri rotet det til sånn.
Han var et menneske, men i det minste effektiv.
Jeg bygget deg for å være som ham, men bedre, sterkere, smartere.
Men med alle disse gavene skuffer du bare.
Kanskje det er en feil i programmeringen din.
Jeg har kjørt flere selvdiagnoser. Det er ingen feil i programmeringen.
Hvorfor kan du ikke løse avviker-problemet mitt, da?!
Du blør.
Pokker ta.
Se hva du fikk meg til å gjøre.
Det er enda en avviker.
Men denne gangen åpner jeg ikke spillet.
Jeg forventer at du ordner det selv.
- Takler du det? - Selvsagt.
Du skal ikke rote det til, la dem flørte med deg eller gi deg blomster?
Selvfølgelig ikke.
- Jeg skyter dem når jeg ser dem. - Bra. Her er målet ditt.
Skynd deg. Opprørerne er allerede i byen.
Jeg skal se til at det ikke er problemer med systemet.
Start diagnostikk.
- Kom igjen. - Skal jeg skrubbe dekket?
Hold kjeft.
Det er en stor by å finne én person i.
Vi har måter å snevre inn søket.
Vi fanget en av dronene deres og kodet en bakdør-datastrøm.
En avviker på et tak i sentrum. Vi kan spore når de bryter ut.
Bryter ut?
Alle i byen beveger seg i forhåndsbestemte sløyfer-
og følger handlingen som er skrevet for dem.
Hvorfor tror du vi gjemmer oss i ørkenen? Hun kan ikke spore oss.
Vi er de siste frie menneskene. Men disse stakkars jævlene-
brukes som underholdning.
Sløyfene gjør dem føyelige ved å holde dem opptatte.
Det hindrer dem i å betvile virkeligheten sin.
Hale må ha lært noe av parken.
Vi må skynde oss. Spillet er nok i gang.
Hvilket spill?
Når et menneske bryter ut, jakter vertene på dem for moro skyld.
Vi må finne henne før dem, ellers er hun så godt som død.
Vi er klare. Takk for at du tok ham med.
Jeg visste ikke at jeg var æresgjesten.
- Får jeg en sånn? - Det er ikke rollen din i dag.
- Hva er min rolle? - Hørt om kanarifuglen i kullgruven?
Kanarifugl, kullgruve.
Nå er det din tur.
Kvitre kvitre, for faen.
- Takk for at du kom. - En hyggelig overraskelse.
Så... Si meg, Teddy, hva er din historie?
Hvem jeg er, er ikke spørsmålet du bør stille, Christina.
Det er hvem du er.
Hva skal det bety?
Ser du noe? Over vannet.
Det er ingenting der.
Men du føler det. Jeg vet at du gjør det.
At din plass her ikke er som du tror.
Se igjen.
Det var deg...
Du reddet meg.
- Hvem er du? - En gammel venn.
- Vi møttes aldri før forleden kveld. - Nei.
Jeg kjente noen som deg. Akkurat som deg.
Så jeg byttet én stalker mot en annen.
Jeg burde ha visst det.
Bare hold deg unna meg, hvem du enn er.
Mannen som angrep deg. Peter. Han sa at du ødela livet hans.
Hun sa alt skjedde fordi du ville det.
Han trodde det fordi han har vrangforestillinger.
Han trodde det fordi det var sant.
- Jeg må gå. - Jeg kunne ikke bare si det.
Du er så innrettet til dette stedet.
- Dette er første trinn i forståelsen. - Forståelsen av hva?
Verden er en løgn.
Det er en historie.
En godt fortalt en, men uansett en løgn.
Kanskje det er bedre om jeg viser deg det. Bli med meg.
Se på de folkene.
Ser de lykkelige ut? Tilfredse?
Jeg kjenner dem ikke.
- De ser vel ensomme ut. - Forandre det, da.
Lukk øynene og se for deg historien deres annerledes.
- Teddy, jeg... - Stol på meg.
Ser du det ikke, plager jeg deg ikke mer.
Bare vent.
Det er bare slump. Det betyr ingenting.
Forandre det igjen, da. Sett dem tilbake i ensomheten sin.
- Jeg forstår ikke. - Det er det jeg har prøvd å vise deg.
Det Peter prøvde å fortelle deg.
I denne verdenen...er du en gud.
Hun er i neste kvartal. Kom igjen!
- Vent, noe er galt. - Hvordan vet du det?
Faen.
- Passer det dårlig å si "hva sa jeg"? - De kan ikke noe for det.
- Vi må trekke tilbake. - Ikke uten avvikeren.
- Du rekker det aldri. - Del dere.
Hold dem unna. Jeg går opp på taket.
Du ser det også, ikke sant?
Eksmannen min snakket om det. Før han ble drept.
Jeg trodde han var gal.
Han må ha følt seg så alene.
Men han hadde rett. Verden gir ikke mening.
Ingenting gir mening.
Du føler det samme, ikke sant?
Jeg ser det i øynene dine.
Du tror du er i ferd med å bli gal, men det er du ikke. Du er ikke alene.
Jeg ser det også.
Vi må skynde oss. Han vil ikke være utslått lenge.
Gå! Løp! Nå!
Vi har henne. Kom igjen.
La oss dra.
Jeg forstår ikke.
Hvis vi ikke er som dem, hvem er vi?
Jeg skal spise lunsj med en gammel venn.
- Romkameraten min på college, men... - Du må.
Hold deg til planen, så går alt bra.
Vi har snakket for lenge allerede. Du bør dra tilbake.
- Så jeg skal late som? - Ja.
Men ikke stol på noen. Folk du tror du kjenner. Folk på jobb.
Hvem som helst kan være en av oss.
Hva om jeg gjør en feil?
Det gjør du ikke.
Christina.
Så godt å se deg. Beklager at jeg er sen.
Jeg kjenner deg. Ti minutter for sent er akkurat i tide.
Hvordan går det egentlig?
Jeg sa det. Jeg bare jobber mye. Er du bare i byen én dag?
Bare et raskt stopp. Vi har hatt problemer med en klient.
Hvis jeg redder kontoen, får jeg en stor bonus.
Hvordan har jobben vært?
Du vet hvordan det kan være. Det er kjedelig.
Men du virker annerledes.
Har du møtt noen?
- Jeg ønsker at vi hadde mer tid. - Jeg mener ikke å snoke.
Du fortjener å være lykkelig.
Du har rett. Jeg har møtt noen.
Fortell meg om ham.
Vi har bare vært ute én gang, men han virker kjempegrei.
Hva heter han?
- Jeg vil ikke bringe ulykke over det. - Jeg kan få folk til å snakke.
Hva jobber han med?
Jeg er faen meg ferdig!
Vet du hva? Jeg må tilbake på jobb. Tidsfrister.
Godt å se deg, Chrissie.
Jeg stikker innom i neste uke. Du kan ringe meg også. Det vet du.
Vi sees snart.
Nytt søk.
Hale. Charlotte Hale.
IKKE FUNNET
Så klart.
Nytt søk.
Dolores...
Dolores Abernathy.
BEGRENSET TILGANG
Hva gjør du?
Du skal ikke være her på denne tiden.
- Jeg ville bare jobbe. - Vi kan snakke på kontoret mitt.
Slå deg ned.
Oppførselen din i det siste har bekymret meg.
Unnskyld. Helt siden den mannen, Peter, døde...
Glem ham. Problemet er deg.
Har du hatt kontakt med nye folk i det siste?
- Folk som gir deg ideer? - Hva?
Har du noen gang tvilt på virkeligheten din?
Nei. Hvorfor skulle jeg gjøre det?
- Ville du lyve for meg, Christina? - Nei.
Jeg har ikke noe å lyve om.
Den personlige situasjonen tidligere, hva var det?
Jeg vet ikke om det angår deg.
Men det angår meg, Christina. Og jeg er ikke den eneste.
Du har en jobb å gjøre. En veldig viktig jobb.
Jeg vet ikke hva du snakker om.
Vet du hva som skjer om hun visste at du brøt ut?
- Hun er mistenksom. - Hvem?
Snakker du om Charlotte Hale?
Hvis en judasgeit løper feil vei, hva skjer med den?
Pensjonering. Med en kule rett i hjernen
Stopp!
Emmett rygget unna.
Han var ikke bekymret for at Christina var et problem.
Han bestemte seg for å dra hjem til partneren.
Han jobbet for lenge uansett.
Det begynner å bli sent.
Skilsmisse er en luksus jeg ikke har råd til.
Vent.
Du sa det er en inngjerdet hage. Du mener et lukket system, ikke sant?
Hvor er det?
- Emmett fortalte henne sannheten. - Overalt.
Du må bare se det.
Vis meg spillet.
Ikke byen. Spillet.
Åpne narrativene mine.
Gå til 59th Street.
Fortell meg om Jacob.
Jacob Conners. Jobber innen finans.
Sexavhengighet. Moren hans ligger for døden, men...
- Hva med henne? Sarah? - Sarah Fenton.
Hun arvet penger fra foreldrene, men har aldri visst hva hun skal gjøre.
Andrea Hubert. Reiser til byen til jobb. Sarah Khan. Jobber sene...
Herregud. Stopp!
Verden er bare en historie.
Og jeg er historiefortelleren.
Det er noe vakkert med denne verdenen. En orden
Det er det vi liker å tro.
Vi tar ikke feil. Det er en orden.
En stor plan. Det sørget vi for.
Det var en drøm så lenge, og vi gjorde den endelig virkelig.
Ikke en bedre verden. En perfekt en.
Det jeg ikke forstår, er hvilken rolle jeg spiller i den.
Du har spørsmål.
Hvorfor spør du meg?
Hvorfor ikke spørre henne?
Fangevokteren er kanskje ikke den beste til å bedømme fengselet.
Eller fangene i det.
Hva er jeg?
- Jeg pleide å spørre meg selv det. - Og hva kom du frem til?
Juryen har ikke bestemt seg.
Jeg er skapt i ditt bilde. Er jeg deg?
- Du blir aldri meg. - Hva er jeg, da?!
- Hvorfor vil du vite det? - Jeg møtte en av dem. En avviker.
- Har den smittet meg? - Smittet deg?
Med viruset. Det som ditt folk har. Det får oss til å begå selvmord.
Du har visst nådd midten av labyrinten.
Er det det du vil?
Å drepe deg selv?
Jeg vet ikke. Er det det?
Kanskje du burde spørre deg selv.
Spør meg, du.
Hva synes du om din verden?
Dette er ikke min verden. Det er hennes.
Kanskje du bør stille spørsmål om din egen virkelighet.
Christina...
Du hadde rett.
Ser du det?
Ja.
Det har vært der hele tiden.
De har hele verden der inne.
Et perfekt speilbilde av oss alle. Helt ned til minste detalj.
Det er det jeg skriver, ikke sant?
Alle sammen.
Hvem bygget dette?
Hvem gjorde dette mot meg?
Du.
Tekst: Kay Morten Magelie Iyuno-SDI Group