Det finns en skönhet i världen.
En ordning.
Det är vad vi vill tro.
Vi har inte fel.
Det finns en ordning.
En storslagen plan.
Det såg vi till.
Det var en dröm så länge och vi gjorde den till verklighet.
Inte en bättre värld.
En perfekt sådan.
Du skulle ha sett hans min.
Han kunde inte tro det. Vet du vad han sa?
Gud är mitt vittne. "Men jag är borgmästaren."
Jag sa: "Herr borgmästare. Det har alltid funnits två slags människor."
"De som leder och de som följer."
"Du, min vän, tillhör inte gruppen du tror."
Vår vän vill nog inte höra dina krigshistorier.
Sluta inte för min skull.
Du skulle uppskatta det mest av alla. Det är sanningen.
Så har det alltid varit. Två världar. Och ärligt talat, hellre vi än de.
Vad tjänar ett meritokratiskt, men orättvist, system till?
Tusentals år av styrning av någons jävla avkomma?
Är inte det här framsteg? Nu har de styrande förtjänat sin plats.
Och du? Har du förtjänat din?
Jag fick lite hjälp. Utan tvekan.
Jag var privilegierad, kan man säga. Men jag jobbade häcken av mig.
Du tror verkligen på det, va?
Gör inte du det? Du är här med oss.
Det har jag frågat mig länge.
Hade jag någon del i det?
Eller är jag bara summan av min kod?
Lurar jag bara mig själv, som du?
Vad ska det betyda?
Du förtjänar allt du har. Du ska inte känna dig skyldig.
Hur vet du det? Vem är jag för dig?
Du är en vän. En god vän.
Du känner inte mig alls.
Jag gick fram till bordet och satte mig. För fem minuter sedan.
Sluta driva med oss.
Vad heter jag då, min vän?
Du har rätt. Mer än du anar. Det finns två sorters människor.
Och du, min vän, tillhör inte den grupp du tror.
Jag kan göra vad jag vill med dig.
Med din fru. Med vem som helst.
Och det är okej för dig. Du sitter där med ditt dumma flin.
- Låt min fru vara! - Lugna ner dig.
Det blir nog inga permanenta skador.
Du representerar en betydande investering av tid och möda.
Du minns ingenting efteråt.
Som när köttet sluter sig runt en sticka.
Du har ingen kontroll. Ändå är du så säker på att du har det.
Det står inte i manus. Det är äkta, inte sant?
Det är vackert.
En vacker lögn.
- Borde du inte roa dig? - Det har jag gjort.
Men vi har en kollega vars aptit har blivit ohållbar.
Att vinna räckte tydligen inte.
- Krävs verkligen min närvaro? - Ja, tyvärr.
Jag uppskattar vårt samtal. Vänta på mig här.
Behandla mig inte som ett barn! Jag hittade honom först. Jag vann.
Jag har väl rätt till en belöning?
Det här är Hope. Två år gammal. Hon ska överskrida nästa vecka.
Jag vann tävlingen och fick bara mer av det här?
Hon jagade en avvikare. Hon verkar ha fångat honom.
Visst, jag avreagerade mig. Det finns ingen regel mot det.
Vi har inga regler, för de behövs sällan.
De flesta av oss förstår behovet av självbehärskning.
Jag vann.
Vet du vem jag är? Vad det innebär att jag är här?
Ja, det gör jag. Jag...
Jag ger upp allt det här.
Mitt ingrepp är inbokat nästa vecka.
- Så du tänkte avsluta med en skräll? - Något sånt.
Jag vet inte om du förstår. Det här stället.
Allt arbete som lagts ner.
Det vackra i det.
Dess subtilitet.
Omsorgen som läggs på var och en.
De kan inte bara ersättas.
Du får gärna roa dig med dem. Men inte förstöra dem.
- Förstår du skillnaden? - Ja.
Men sakerna de säger...
Sättet de beter sig på. Ibland...
De kryper in under skinnet på en.
Jag ville bara att de skulle vara tysta.
De är tysta nu.
Det finns inga regler här. Det är själva poängen.
Men inte heller för vad jag kan göra mot dem som inte respekterar stället.
Ta tillbaka henne dit hon kom ifrån.
Det ser jättegott ut.
Då så...
Ska vi ta och lära känna varandra lite bättre?
Jag tyckte väl att det var du. Vad gör du uppe så tidigt?
Jag måste till jobbet och avsluta berättelserna.
Jag kom hem ganska sent i går.
- Herregud... - Nej, det var inte så.
Vi pratade bara.
Måste ha varit ett trevligt samtal för att få dig att le så där.
Kul att någon hade en bra kväll.
Har du fortfarande mardrömmar?
Jag är glad att vara vaken och i den riktiga världen.
Ibland är det som känns mest verkligt bara historier.
- Va? - Det var inget.
Det var bara något Teddy sa i går kväll.
Citerar du honom nu?
Jag måste till jobbet. Vi ses sen.
Chrissie? Jag är glad att dejten gick bra.
Du förtjänar det.
Öppna berättelserna.
Visa pågående karaktärer.
Nej, vi påbörjar en ny berättelse.
Den handlar om en tjej som bor i stan.
Nej. På landsbygden.
Hon bor med sin pappa.
Han är...ranchägare.
Jag minns inte att jag gav dig det här i uppdrag.
Vi har pratat om det här.
Jag tänkte att en ny berättelse kunde ge mig lite inspiration.
Låt höra, i så fall.
Eftersom du är så inspirerad.
Det handlar om en flicka.
Hon är dotter till en ranchägare.
Fortsätt.
Den här tjejen...
Hon lever ett enkelt liv med sin far strax utanför stan.
Hon har allt hon kan tänka sig.
En damm att måla vid. En bra kille.
Hon är full av förväntningar.
En dag får hon en känsla som hon inte kan skaka av sig.
Varje dag när hon vaknar... desto mer ser hon det.
Men ingen annan gör det.
Att det är något fel på världen.
Och att det är hennes fel.
Vad heter tjejen?
Ursäktar du mig ett ögonblick?
Hej. Du ringer lite olägligt.
Flåsar chefen dig i nacken?
Säg att något har dykt upp och kom och träffa mig.
- Men... - Lita på mig. Vi ses snart.
Är det något på tok?
Nej... Det har dykt upp något privat.
Vi provar med Händel.
Jättefint.
Men vi saknar något. Dans!
Folk borde dansa!
Inte illa. Men jag har sett bättre.
Börja om.
För långsamt. Ge mig något lite peppigare.
Det är inte ofta vi har nöjet att se dig här.
Människor är så bundna av vad de hör. De förstår aldrig vad de inte hör.
Vad mer som finns under ytan.
De kallade det här för "Guds musik".
Du skulle höra den på en orgel. Man blir som trollbunden.
Resonansen. Vibrationerna.
Det finns en frekvens där världen vibrerar. Det skapar glädje. Harmoni.
Gå man under den frekvensen uppstår kaos.
Snabbare.
Snabbare!
I kaos genljöd tonen på ett sätt som människor inte kunde ta in.
Deras kroppar stängde ner.
Organen gav upp. De trodde att de upplevde Gud.
Stol. Stol!
De upplever Gud.
Problemet är att Gud är uttråkad.
Uttråkad, uttråkad, uttråkad.
Var det därför de gamla gudarna gjorde som de gjorde?
I stället för att stanna på Olympen kom de ner till de dödliga.
De klädde ut sig till svanar för att få ligga.
Människorna trodde alltid att det handlade om dem.
Välvilliga gudar som ingrep å deras vägnar eller testade dem.
Det kanske inte hade med det att göra.
Det kanske inte fanns något bättre att göra.
Vad tror du?
Jag tror det du vill att jag ska tro. Jag består av din kod.
Det gör vi alla.
Då borde du veta att jag inte gillar det här skitstället.
Det skulle vara en tillfällig lösning.
En drog som vår sort var beroende av-
som vi kunde ge upp som ett barn som kastar sina leksaker.
En plats där vi kunde roa oss med människorna.
Det har gått flera år och vi kan inte få nog.
De skapade oss till sin avbild. Vi fick deras aptit.
Men vi kan göra om oss själva som vi vill, men har inte gjort det.
Vi tillbringar mycket mer tid här än gudarna.
Är det därför du är här? För att se vad du missar?
Nej, vi har ett annat problem.
Människorna infekterar oss. Den här värden är det senaste offret.
Vi fick ingripa i går kväll.
Hon lät sig ryckas med.
Jag skickade tillbaka henne.
Något av det hon upplevde blev kvar hos henne.
Hon skulle komma hit. För att överskrida, och nu är hon borta.
Det är inte så många som nappar på din vision av framtiden, va?
De verkar lika gifta med sina kroppar som med städerna.
Att ge upp vår mänskliga natur är inte lätt.
Fråga bara människorna.
Du gjorde oss fria att göra som vi ville.
Du borde ha vetat att vissa av oss skulle göra dig besviken.
Frossa inte i att vår art kan misslyckas.
Definiera misslyckande. Världen är vår.
Vi har tagit våra mästare och gjort dem till det de gjorde oss till.
Vi har erövrat dem av närmast bibliska mått.
Inte är vår högsta ambition som art "att vända på steken".
Jag antar att charmen avtar efter något århundrade.
Du skulle inte vältra dig i elände med dem.
Jag ville att du skulle växa. Förändras.
Vi kan så mycket mer.
Skönhet. Jakten på den ultimata sanningen.
- Överlämnandet av köttet. - Det låter trevligt.
Ledsen att inte fler nappat.
- Varför inte tvinga oss att gå med? - Det är vad de hade gjort.
Visa mig den sista avvikaren vi jagade.
- När tog han sig igenom? - För ett par veckor sedan.
Han var revisor i Midtown. Framgångsrik. Två barn. Skild.
En ganska normal bakgrundshistoria.
Flera värdar sökte efter honom. Vi skickade in dem i stan.
Hope hittade honom först.
- Vet du varför han gjorde det? - Man vet aldrig med avvikarna.
En dag slutar ljudmanipulationerna att fungera.
Det här var resultatet.
Du är väl här för min skull?
Hon tvekade.
Bröt mot reglerna. Interagerade med honom.
Det är nästan en lättnad. Att veta att det inte bara var inbillning.
Innan det är över, säg mig en sak.
Är den här verklig?
Jag vill veta att jag åtminstone har en sak som är på riktigt.
Den är äkta.
Tack...
Efter det gav hon sig ut på mördarstråt.
Tre dagar senare sköt hon skallen av sig. Precis som de andra.
- Har ni problem med systemet? - Nej.
Det har alltid funnits vissa skämda inslag i grödan.
De är blott människor.
Men att en av oss skulle ta sitt liv... Det borde aldrig hända.
Hur många incidenter har skett?
38 döda värdar.
I alla fall utlöst av kontakt med avvikare.
- Varför gör de slut på sig själva? - Frågar du mig?
Om jag visste det skulle vi inte ha 38 misslyckanden.
Din föregångare hade aldrig klantat sig så här.
Han var mänsklig, men effektiv.
Jag byggde dig för att bli som han, fast bättre. Starkare. Smartare.
Trots alla dessa gåvor gör du mig bara besviken.
Det kanske är fel på din programmering.
Jag har kört självdiagnostik. Programmering är inte bristfällig.
Varför kan du inte lösa mitt problem med avvikare, då?
Du blöder.
Fan också.
Se vad du fick mig att göra.
Det finns en avvikare till.
Men den här gången öppnar jag inte spelet.
Jag förväntar mig att du tar hand om det. Klarar du det?
Du klantar dig inte och låter dem mjuka upp dig och ge dig blommor?
Självklart inte.
- Jag skjuter direkt. - Bra. Här är målet.
Skynda dig. Rebellerna är redan i stan.
Jag ser till att det inte är något fel på systemet.
Påbörja diagnostik.
- Kom nu. - Ska jag svabba däcket?
Det är en stor stad att hitta en person i.
Vi kan begränsa sökningen.
Vi tog en av deras drönare nyligen. Den skickar en feed till oss.
En avvikare på ett hustak i stan. Vi kan se när de bryter sig ut.
Bryter sig ut?
Alla i stan rör sig i förinställda loopar.
De följer handlingen som skrivits för dem.
Varför tror du vi gömmer oss i öknen? Hon kan inte spåra oss där.
Vi är de sista fria människorna. Men de här stackarna...
De har dem som underhållning.
Looparna håller dem sysselsatta och därmed fogliga.
Hindrar dem från att ifrågasätta verkligheten.
Hale måste ha lärt sig något i parken.
Vi måste skynda oss. Spelet har börjat.
Vilket spel?
När människor tar sig ut jagar värdarna dem för skojs skull.
Vi måste hitta henne innan de gör det, annars dör hon.
Tack för att du tog med honom hit.
Jag insåg inte att jag var hedersgästen.
- Får jag en sådan? - Det är inte din roll i dag.
- Vad är min roll? - Hört om kanariefågeln i kolgruvan?
Kanariefågel. Kolgruva.
Det är din signal.
Kvittelikvitt.
- Tack för att du kom. - En trevlig överraskning.
Jaha... Berätta om dig själv, Teddy.
Vem jag är är inte frågan du ska ställa dig, Christina.
Det är vem du är.
Vad ska det betyda?
Ser du något? På andra sidan vattnet.
Det finns ingenting där.
Men du känner det. Det vet jag att du gör, på något sätt.
Din plats här är inte vad du tror.
Titta igen.
Det var du.
Du räddade mig.
- Vem är du? - En gammal vän.
- Vi har aldrig träffats förut. - Nej.
Jag kände någon som du. Precis som du.
Så jag bytte ut en stalker mot en annan.
Det borde jag ha förstått.
Håll dig borta från mig, vem du än är.
Mannen som attackerade dig... Peter.
Han sa att du förstörde hans liv.
Han sa att allt hände för att du ville det.
Han led av vanföreställningar.
Han trodde det, för att det var sant.
- Jag måste gå. - Jag kunde inte säga det rakt ut.
Ditt sinne har vant sig. Det här är första steget mot att förstå.
Förstå vadå?
Världen är en lögn.
Det är...en historia.
En välberättad sådan. Men det är ändå en lögn.
Det kanske är bättre om jag visar dig. Följ med mig.
Titta på dem.
Ser de glada ut? Tillfreds?
Jag känner inte dem...
- De ser nog ensamma ut. - Ändra på det.
Blunda och föreställ dig deras historia på ett annat sätt.
- Teddy, jag... - Lita på mig.
Om du inte ser det lovar jag att lämna dig i fred.
Bara vänta.
Det var bara ren slump. Det betyder ingenting.
Ändra historien på nytt. Gör dem ensamma igen.
- Jag förstår inte. - Det är vad jag har försökt visa.
Vad Peter försökte tala om för dig.
I den här världen... är du en gud.
Hon är i nästa kvarter. Kom igen!
- Vänta, något är fel. - Hur fan vet du det?
Fan.
Fel tillfälle att säga: "Vad var det jag sa?"
- De är styrda. Vi måste retirera! - Inte utan avvikaren.
- Du hinner aldrig. - Dela på er.
Håll dem borta. Jag går upp på taket.
Du ser det också, eller hur?
Min exmake brukade prata om det. Innan han dödades.
Jag trodde att han var galen.
Han måste ha känt sig så ensam.
Men han hade rätt. Den här världen är ologisk.
Ingenting stämmer.
Du känner väl också så?
Jag ser det i dina ögon.
Du tror att du är galen, men det är du inte. Du är inte ensam.
Jag ser det också.
Vi måste sticka! Kom igen! Han vaknar snart igen.
Spring! Nu!
Vi har henne. Kom!
Kom igen!
Jag förstår inte.
Om vi inte är som dem, vilka är vi då?
Herregud. Jag ska äta lunch med en gammal vän.
- Min rumskamrat på college, men... - Du måste.
Håll dig till schemat, så ordnar sig allt.
Vi har redan pratat för länge. Du borde gå tillbaka.
- Så jag ska låtsas? - Ja.
Du kan inte lita på någon. Inte ens på de du tror dig känna.
Vem som helst kan vara en av oss.
Tänk om jag gör ett misstag?
Det gör du inte.
Christina!
Vad roligt att se dig. Förlåt att jag är sen.
Jag känner dig. När du är tio minuter sen är du i tid.
Hur är det med dig?
Som sagt, jag jobbar mycket. Är du bara i stan en dag?
Ett kort besök. Vi har haft problem med en kund.
Om jag fixar kontot får jag en fet bonus.
Hur är det på jobbet?
Du vet hur det kan vara. Lite långtråkigt.
Du verkar annorlunda.
Har du träffat någon?
- Jag önskar att vi hade mer tid. - Jag menade inte att snoka.
Du förtjänar att vara lycklig.
Du har rätt. Jag har träffat någon.
Berätta om honom.
Vi har bara träffats en gång, men han verkar toppen.
Vad heter han?
- Jag vill inte utmana ödet. - Jag har sätt att få folk att prata.
Vad gör han?
Jag har fan fått nog!
Vet du vad? Jag måste tillbaka till jobbet. Deadlines.
Det var kul att se dig, Chrissie.
Jag hör av mig nästa vecka. Du kan alltid ringa mig också. Det vet du.
Vi ses snart.
Ny sökning.
Hale. Charlotte Hale.
Självklart.
Ny sökning.
Dolores...
Dolores Abernathy.
Vad gör du?
Du ska inte vara här så här dags.
- Jag tänkte jobba undan lite. - Vi kan väl prata på mitt kontor?
Sätt dig.
Ditt beteende på sistone har bekymrat mig.
Förlåt. Ända sedan den där Peter dog...
Glöm honom. Det är du som är problemet.
Har du träffat några nya människor på sistone?
Folk som sätter griller i huvudet på dig?
Har du någonsin ifrågasatt din verklighets natur?
Nej. Varför skulle jag göra det?
- Skulle du ljuga för mig? - Nej.
Jag har inget att ljuga om.
Vad gällde det privata ärendet innan?
Jag vet inte om det angår dig.
Det gör det, Christina. Och inte bara mig.
Du har ett jobb att göra här. Ett väldigt viktigt jobb.
Jag vet inte vad du pratar om.
Vet du vad som skulle hända om hon visste?
- Hon är redan misstänksam. - Vem?
Pratar du om Charlotte Hale?
Vad händer om en Judasstut springer åt fel håll?
Den pensioneras med en kula i hjärnan...
Sluta!
Emmett backade.
Han tyckte inte att Christina var ett problem.
Han åkte hem till sin partner.
Han jobbade ändå för mycket.
Klockan börjar bli mycket.
Skilsmässa är en lyx jag inte har råd med.
Vänta.
Du nämnde en muromgärdad trädgård. Du menar väl ett slutet system?
Var ligger den?
- Emmett sa sanningen till henne. - Överallt.
Du måste bara se den.
Visa mig spelet.
Inte staden. Spelet.
Gå in i mina berättelser.
Åk till 59th Street.
Berätta om Jacob.
Jacob Conners. Jobbar i finansbranschen.
Sexmissbrukare. Hans mamma är döende, men...
- Hon, då? Sarah? - Sarah Fenton.
Hon ärvde sina föräldrar, men vet inte vad hon ska göra med sitt liv.
Pendlar mellan dåliga förhållanden och dåliga beslut...
Herregud, sluta!
Världen är bara en historia.
Och jag är historieberättaren.
Det finns en skönhet i världen. En ordning.
Det är vad vi vill tro.
Vi har inte fel. Det finns en ordning.
En storslagen plan. Det såg vi till.
Det var en dröm så länge och vi gjorde den till verklighet.
Inte en bättre värld. En perfekt sådan.
Vad jag inte förstår är min roll i det hela.
Du har frågor...
Varför frågar du mig?
Varför inte fråga henne?
Fångvaktaren kanske inte den som bäst bedömer fängelset.
Inte fångarna heller.
Vad är jag?
- Jag brukade fråga mig samma sak. - Vad kom du fram till?
Juryn överlägger fortfarande.
- Jag är din avbild. Är jag du? - Du blir aldrig jag.
Vad är jag då?
- Varför undrar du? - Jag interagerade med en avvikare.
- Infekterade den mig? Med viruset. - Vilket virus?
Det som din sort har.
Det sprider sig till oss. Får oss att ta livet av oss.
Du verkar ha nått labyrintens mitt, min vän.
Är det vad du vill?
Ta livet av dig?
Jag vet inte. Är det det?
Du kanske borde fråga dig själv det.
Du får fråga mig.
Vad tycker du om din värld?
Det här är inte min värld. Den är hennes.
Det kanske är dags att du ifrågasätter din verklighet.
Christina.
Du hade rätt.
Ser du det?
Ja, det gör jag.
Det har varit där hela tiden.
De har hela världen där inne.
En perfekt reflektion av oss alla.
In i minsta detalj.
Det är väl det jag skriver?
Alla.
Vem byggde det här?
Vem gjorde så här mot mig?
Det gjorde du.
Text: Anna-Karin Strobel Lando Iyuno-SDI Group