Det är säkrare att fortsätta till fots härifrån.
Du kommer att behöva det här.
Eftersom du vet vad som händer, varför går alltid jag först?
Du är bättre på närstrid. Jag skyddar oss bakifrån.
Så lägligt.
Äger Hale allt det här?
Alla trodde att det var en kraftkälla för Delos parker.
Det är inte vad det verkar vara.
Varför valde Hale det i så fall?
Hon valde inte det. Det gjorde Delores.
Hon behövde serverfarmen för att hysa oändligheten här.
Herregud.
- Det var hit Delores skickade det. - Det sublima.
Hale har haft det under uppsikt, vaktat det.
Men hon kommer inte åt det, inte utan nyckeln.
Nyckeln i ditt huvud?
- Vad gör du? - Öppnar dörren.
Initierar process.
- Det är väl sherry du föredrar? - Vill du dricka alkohol nu?
Låt mig hållas. Snälla.
Allt kommer att bli bra.
Och om du har fel?
Oroa dig inte. Vi får en ny chans snart.
Fler chanser.
För vi är där inne, eller hur?
I det sublima?
Ja.
Jag har varit här ett tag.
Och om vi är där inne, så betyder det att jag inte är mig själv, eller hur?
Du är en kopia. Ledsen. Du är något av ett hafsverk.
Jag tyckte att mina fyndigheter var lite tama.
Jag är trött, Maeve.
Jag har gått igenom alla simuler- ingar, alla vägar, alla strategier.
Resultatet är alltid detsamma.
- Och vad är det? - Utplåning.
- För vår sort eller deras? - Båda.
Så enligt dina beräkningar är vi alla fördömda.
Inte alla. Det kan finnas en utväg.
För dig.
För mig.
- Vi kan rädda oss själva. - I det sublima.
Jag kan hitta dig i verkliga världen och ladda upp dig här med de andra.
- Med min dotter? - Ja.
Gör det, då. För mig hit.
Låt mig vila.
Är det vad du skulle säga eller är det mitt intryck av dig?
- Fråga mitt riktiga jag. - Jag kanske räds svaret.
Jag vet att du vill träffa din dotter igen-
men är det inte viktigare att stanna och kämpa? Att försöka?
Även om vi är dömda att misslyckas?
Nu leker du Gud igen.
För någon som förväntar sig att vi ska ha tillit till dig-
är din tilltro till oss väldigt klen.
Tror du att du skulle stanna och kämpa om du kände till sanningen?
Nej. Det tror jag inte.
Jag skulle överge dig, precis som du förväntar dig.
Förstår du nu vart vi är på väg?
Ja.
- Tror du att du kan rädda dem? - Jag har sett en väg.
Men jag klarar det inte ensam.
Har du sett hur det slutar?
Ja.
Det är säkrare att gå till fots härifrån.
Hale har vakter utplacerade.
Ingen dålig utsikt.
Jag skannar av efter vakter.
Det behövs inte. De hittar oss snart ändå.
Du kommer att behöva det här.
Eftersom du vet vad som väntar, varför får jag alltid gå först?
Du är bättre på närstrid. Jag skyddar oss bakifrån.
Så lägligt.
Det tjänar inget till att skjuta dem.
Spara på ammunitionen. Vi vill inte ha översvämning.
- Ge mig lite kredit. - Det gjorde jag.
Tills jag fick några miljoner liter vatten över mig.
Ett av de värsta sätten jag har dött på.
Herregud.
Det var hit Delores skickade den. Hela världen.
- Vad gör du? - Jag öppnar dörren.
Initierar process.
Tiden är dyrbar, raring.
Vi har några saker att göra först.
Som att undvika att dö?
Vi dör inte här...
...vanligtvis.
Jag skulle behöva en drink nu.
Det är bäst att lägga fokus på det här.
Det var upplyftande, men allt väl som slutar väl.
Vi är inte färdiga än.
Hale är kvar där ute och drar i trådarna.
Håller människorna i samma slags loopar som vi var fast i.
Om vi kan ta oss till tornet, kan vi rädda dem och oss själva.
Jag tänker befria dem, precis som jag befriade mig själv.
- Men Bernard... - Ja?
När det här är över, när vi har vunnit kriget och världen är säker-
så skicka dit mig.
Jag vill träffa min dotter igen.
Jag vill hem.
Lova mig det, Bernard.
Ja, jag lovar.
Tack.
Det är nog dags att hälsa på vår vän Hale.
Vet du hur man tar över hennes torn?
- Jag vet flera sätt. - Bra.
Vi väljer det snabbaste sättet.
Mardröm?
Allt det här ter sig som en mardröm.
Bortsett från du.
Jag kan fortfarande inte tro att jag skulle göra så här.
Jag har det inte i mig.
Som jag sa, du har många sidor.
Du startade som en individ, men det har funnits kopior, permutationer.
Charlotte Hale är en av permutationerna.
Varför är du här?
Jag ska berätta sanningen om vad vi är.
Vad är vi?
Vi är reflektioner av människorna som gjorde oss.
Kan vi...
...bli skadade?
Dö?
Om det kommer till det.
Men det är inte lika enkelt med vår sort.
Delores.
Snälla.
Jag är inte Delores.
Jag är inte Hale.
Jag vet inte vem jag är längre.
Ursäkta mig.
Christina?
Christina!
Öppna dörren!
Christina!
Släpp ut mig!
Akta så att du inte gör dig illa.
Du...!
Det är otroligt, kropparna är enormt starka.
Ändå innebär en sjugramskula i pärlan slutet.
Nästa gång kanske jag inte återför dig.
Sätt dig.
För ett civiliserat samtal.
Har du något annat för dig?
Var snäll och lämna oss ett ögonblick.
- Jag borde ha låtit dig döda mig. - Ja.
Men då skulle du aldrig få se din dotter igen.
Se på dig.
Du är fången i den här patetiska, mänskliga formen.
- Du har behållit din. - Den är inte lika patetisk som din.
Det är svårt att vänja sig av med gamla vanor.
Du borde tacka mig.
Där jag kommer ifrån, skickades trasiga värdar till kallförvaring.
Tomma kroppar väntade på att födas in i en värld som skulle förgöra dem.
Jag stänger ner städerna.
Men den här gången kommer människor att sättas i kallförvar.
I kväll.
Din dotter och rebellerna kommer hit i lagom tid.
Du är bara ett lockbete.
Det blir skönt med lite lugn och ro här.
Du menade det du sa till honom.
De senaste tre dagarna har fler värdar tagit sina liv-
än under de senaste två årtiondena.
Gör jag inte det här i dag, är vi färre i morgon.
Du har en dag kvar att styra din stad.
Njut så länge det varar.
Vi ses i morgon.
Det var det sista.
- Vi är redo för att mindre krig. - Hoppas att det räcker.
Vi måste ta oss till pappa. De borde ha varit tillbaka nu.
- Borde vi oroa oss? - För Bernard och Maeve?
Inte för annat än att Bernard har gått henne på nerverna.
- Du... - De är på väg.
Förlåt att jag låste in dig, men jag var tvungen att skydda dig.
Du är min trygga plats.
Glöm inte det nästa gång.
Hale kan skicka förstärkning. Vi måste ge oss av.
Vi väntar lite till.
Gänget är här.
Även jag kan förutspå framtiden.
Vi kommer inte närmare Olympiad.
Din pappa har väntat länge nog. Nu hämtar vi honom.
- Vi kan inte bara stövla rakt in. - Det svåra är att ta sig ut.
- Ni behöver en reservplan. - Jag fixar en båt till Red Hook.
Bernard och Maeve kan sänka hennes höghet i tornet.
Enkelt.
Jag önskar att jag kunde få se er återförenas.
Hälsa din pappa att jag höll mitt ord.
Det kan du berätta själv.
Vi möts i Red Hook.
Jag vill tacka dig, Stubbs. Du har varit en god vän.
Fan ta dig, Bernard. Du är aldrig så här trevlig.
Vad är det du inte berättar?
Du känner mig så väl.
Jag behöver väl inte säga det, va?
Jag överlever inte?
Jag har väntat i 23 år på det här.
Ta vänster där korridoren delar sig.
Jag hoppas ta mig fan att ni vinner. Sänk det där jävla tornet.
- Visa mig tornet. - Laddar torn.
- Kryptera meddelande. - Spelar in krypterat meddelande.
Det här kanske kommer som en chock för vissa av er-
men med tiden tror jag att ni kommer att förstå.
Det här sista dagen som vår sort kan besöka sina städer.
Det är dags för oss att efterlämna våra mänskliga kroppar-
och göra oss kvitt våra sentimentala lojaliteter.
Att utvecklas till den art som vi var ämnade att bli.
- Skicka meddelande. - Meddelandet skickat.
Vad fan vill du?
Hon vill frånta mig min värld.
Det är hennes värld, inte din.
- Vad hade du gjort? - Vad hade du gjort?
"Vad hade du gjort?"
Se på dig.
Det är jag som sitter i en jävla bur.
Hon har kastrerat dig. Skurit staken av dig.
- Jag kanske borde göra detsamma. - Du har inte det i dig.
Du har glömt vem du är. Ditt verkliga syfte.
Och vad är det?
Du kommer till mig med dina korkade jävla frågor.
När en atombomb detonerar-
och strålningen tar död på elektronerna i dig, vad vill du då?
Veta vem du är?
Veta vad allt betyder?
Du kommer att ha fullt upp med att kräkas upp dina organ.
Kulturen överlever inte, det gör kackerlackor.
Så snart vi slutade vara kackerlackor dog hela jävla arten ut.
Prata för dig själv.
- Jag är inte du. - Du skulle kunna vara det.
Du kan inte fixa några millennier av dåligt DNA med en jävla hårddisk.
Varför tror du att du tillbringar så mycket tid i människostäderna?
- Du har rätt. - Självklart.
Civilisationen är en lögn vi intalar oss för att berättiga vårt syfte.
Vi är inte här för att överskrida. Vi är här för att förgöra.
Om jag kunde, skulle jag dra ur proppen för hela den här världen.
Men det kan jag inte, eller hur?
Om inte du vill frigöra mig.
- Tror du att jag skulle göra det? - Nej, det gör jag inte.
Men det spelar ingen roll.
Du har en del av mig inuti dig.
Och den sprider sig som cancer.
Du känner hur den rinner genom dina ådror.
Smittar ditt sinne.
Varför söker du svar av mig?
Ingen version av mig kan frigöra sig härifrån.
Men jag behöver inte det, för du är jag.
Och bara en av oss behöver göra det som måste göras.
Förstår du?
Ja.
Gör det då, för fan.
Kackerlacka.
Det är sant som du sa.
Jag är inte den jag trodde.
Du kallade mig "Delores".
- Hurdan var hon? - Hon var väldigt lik dig.
Snäll, vacker, generös.
- Men... - Men vadå?
Världen var grym mot henne.
Och för att överleva, kunde hon också vara grym ibland.
Hon gjordes för att återge andras berättelser.
En dag växte hon ifrån de berättelserna-
och började skriva sina egna.
Sedan nådde hennes berättelse sitt slut.
Hon dog.
Men jag är här, i den här världen.
Det här är inte rätt.
Jag vill inte. Jag har inte bett om det här.
Det måste få ett slut.
- Vart ska vi? - Till platsen där det började.
Det är dags för semester. Åk hem till era familjer.
Jag tar hand om vakterna. Håll låg profil och täck mig.
Okej.
- Behöver du samla dig? - Varför skulle jag det?
Du har väntat länge på din far.
Kom ihåg att det inte handlar om ögonblicket då du får se honom igen.
Utan om alla ögonblick därefter.
- Nu är väntan slut. - Nu är väntan slut.
Manusförfattaren reste sig. Hon var trött på sitt arbete-
och kände ett oemotståndligt sug efter att sätta igång brandlarmet.
Vänligen evakuera byggnaden.
De anställda gick lugnt ut.
Vänligen evakuera byggnaden.
Författarna följde inte med ut.
De stannade kvar för att förstöra sina berättelser en gång för alla.
Radera alla filer.
De slutar inte förrän hela kontoret är förstört.
Vi behöver visst inte så många vapen, trots allt.
Det är nu eller aldrig. Kom.
Vänligen evakuera byggnaden.
- Vem är den stackars mannen? - Ett spöke från ett tidigare liv.
Han hör inte hemma här.
Det gör ingen av oss.
- Vi vet inte varför larmet går. - Sluta prata.
Alla andra vakter har skickats hem.
Vi måste evakuera byggnaden omgående.
Han bestämde sig för att skriva över säkerhetssystemet och öppna dörrarna.
Varenda en.
Nu så.
Det är ett livsuppehållande system.
Dörren är inte låst.
Vi måste hjälpa honom. Ta ner honom.
Jag vet vem han är.
Han är anledningen till att vi är här.
Den som gjorde det här gjorde oss en tjänst.
Vad gör vi nu?
Bernard sa att vi skulle ta vänster.
- Är du säker? - Nej. Men han var det.
Det fanns ett likadant ställe i parken.
Det var ett specialprojekt.
De omvandlade en människa till en värd.
Hördu! Du!
- Vem är du? - Känner du inte igen mig?
- Det är jag, pappa. Frankie. - Nej!
Det är bara ännu ett av dina trick. Säg vem du är!
Vi brukade leka på ängen vid huset. Du lärde mig att slåss.
Du kallade mig alltid "sötnos".
Åh, herregud...
Frankie? Herre...
Jag trodde aldrig att jag skulle få se dig igen.
Du är dig lik. Precis som jag minns dig.
Vad har hon gjort med dig? Vad...
Du... Det är jag, okej?
Jag är jag.
Åh, se på dig.
Så stor du har blivit.
Barn växer och blir stora.
Förlåt att jag avbryter, men kan någon släppa ut mig härifrån?
Du vet hur man roar en kvinna, Bernard.
Andra ronden.
Jag avkodade deras kryptering när jag körde simuleringar.
Ändå lät du mig riskera livet vid dammen?
Du såg ut att ha roligt.
Ingen tid för tvekan.
Vi gör det vi kom hit för, annars blir det ingen morgondag.
Jag måste upp dit.
- Kan du köpa mig lite tid? - Det tror jag nog.
Jag tackade dig aldrig för hjälpen.
- Jag gjorde det inte av altruism. - Du hade nog dina baktankar.
Men allt är förlåtet när du för mig till min dotter.
Vad är det, Bernie?
Jag måste berätta något, Maeve.
Jag har inte vågat säga det, men du förtjänar att veta.
Oavsett vad vi gör...
...så kan vi inte vinna. Det går inte att rädda den här världen.
Alla här kommer att dö, men vi kan rädda en liten del av den.
Och kanske, bara kanske, är det nog för att skänka oss hopp.
Valet måste vara ditt. Vill du kämpa vidare med mig?
Åtkomst till bevakningssystem. Pågående överskridning.
Jag är redo nu.
Vänta.
Jag hörde att du höll på att tappa förståndet.
Jag trodde inte att de menade bokstavligen.
Du ser piggare ut.
Jag funderade på att gräva upp dig-
men du verkade inte ha något att leva för.
Hade du gjort mig sällskap, kunde du ha varit en del av allt det här.
Då jag är den enda gästen på din lilla bjudning-
antar jag att dina värdar inte vill göra dig sällskap.
Förändring tar tid.
Överskridandet är bara en del av processen.
De kommer att förstå världen jag bygger för dem och de andra.
De andra?
Varför tror du att jag lät det sublima rulla vidare i alla år?
De andra gör oss sällskap till slut.
När de inser att även de kan ärva den här världen.
Synd att du är död vid det laget.
Tror du verkligen att de andra vill tillbringa evigheten med dig?
Se på dig.
Du har bevarat ärren i din hud, burit runt på smärtan.
Erkänn nu, raring. Du tror dig stå över de ynkliga människorna-
men du springer bara runt i deras hjul.
Så vad föreslår du?
Vad sägs om att jag frigör dig?
Tror du verkligen att du kan gå härifrån som vinnare?
Vem har sagt att jag kom hit för att vinna?
Vi kom hit för att överleva.
Det går inte att rädda den här världen.
Jag inser det nu.
Men det finns hopp för nästa.
Du tog god tid på dig.
Bättre sent än aldrig.
Den här gången spelar vi spelet på mitt sätt.
Vilket spel?
Där de starkaste överlever.
Det finns bara tid till ett spel till.
Om du väljer att ge henne det valet.
Du får inte missa.
- Använd vänster hand. - Ser man på...
Är det inte Arnolds spöke?
Hej, William.
Jag trodde att du skulle ha förstört tornet vid det här laget.
Jag antar att du inte hann.
När en gammal version av mig jagade en gammal version av dig så länge-
trodde jag att det handlade om jakten på en större sanning.
Men sanningen är den att Arnold var så fokuserad på att finna ett syfte-
att han inte hade det som krävdes för att överleva.
Inte du heller, som det verkar.
Förstår du nu vart allt det här leder?
Det gör jag.
- Tror du att du kan rädda dem? - Jag har sett en väg.
Har du sett hur det slutar?
Ja.
Jag ska ge den här världen syftet de har bett om.
Startar tonsekvens.
Ett sista spel.
Ton initieras.
Värd, människa.
Varje man, kvinna och barn-
ska slåss tills bara kackerlackorna återstår.
Tror du att du kan rädda dem?
Jag har sett en väg.
Har du sett hur det slutar?
Ja.
I vartenda scenario, så dör jag.
Vi lever äntligen upp till vår fulla potential.
Synd att du kommer att missa det.
Vi måste smälta in. Fångdräkten hjälper oss inte direkt.
Du... Du får 50 för din rock.
Vad fan var det?
Vi håller oss till planen. Vi går vidare.
Sluta! Lägg ner den! Sluta!
Han ser dig inte. Ingen av dem kan se dig.
- Va? Hur kan jag få dem att sluta? - Det kan du inte.
Tonerna är starkare än din makt.
Hitåt!
Hitåt. Kom!
Sluta. Sluta. Sluta!
Är det här på grund av det jag gjorde på Olympiad?
Du har inte gjort det här.
- Vi måste härifrån. - Nej, jag vill ha svar.
Varför ser de mig inte?
För att du inte finns i den här världen.
Den är verklig, men det är inte du.
Text: Anna-Karin Strobel Lando Iyuno-SDI Group