SUPERSIMÞURI
Lumea este guvernatã de cãtre ritmuri.
Bãtaia unei aripi de pasãre, pulsaþia inimii,
rãsãritul ºi apusul soarelui.
Stonehenge a fost construit de cãtre agricultorii neolitici
în timp ce încercau sã descifreze ritmul anotimpurilor.
Aceleaºi cicluri vitale ale naturii de atunci,
guverneazã ºi acum vieþile noastre ºi ale celorlate animale.
PERCEPÞIA TIMPULUI
Soarele asigurã ritmul de bazã, dupã care se armonizeazã orice formã de viaþã, inclusiv noi.
Influenþa acestui ritm de 24 de ore este atât de copleºitoare
încât majoritatea animalelor ºi-au dezvoltat un ceas intern
care urmãreºte acest ciclu.
Ceasul nostru biologic încã mãsoarã ritmul solar,
chiar dacã am descoperit metode mai evoluate de mãsurare a timpului.
Chiar ºi în oraºe, nu putem evita aceste ritmuri naturale.
Noi ne putem baza pe ceasuri în ceea ce priveºte timpul de plecare,
însã graurii, apelând la ceasul intern, se întorc la cuib cu aceeaºi precizie.
Cu toate cã noi mãsurãm timpul artificial,
urmãm aceleaºi ritmuri circadiene ca ºi celelalte vieþuitoare.
Chiar ºi în beznã, ceasul biologic mãsoarã scurgerea timpului.
El influenþeazã chiar ºi miºcãrile plantelor.
Ne face sã ne simþim obosiþi seara, modificând tensiunea arterialã ºi pulsul cardiac.
Tot el regleazã ºi activitatea animalelor de companie în acelaºi mod.
Atunci când, conform ciclului solar începe o nouã zi,
ceasul biologic al graurilor indicã plecarea din oraº.
Ei se folosesc de poziþia soarelui pentru a naviga.
Cu toate cã poziþia soarelui se schimbã pe cer,
simþul timpului este atât de dezvoltat la pãsãri, încât acestea îl pot recalcula, compensând miºcarea acestuia pe cer.
În orice moment al zilei ea ºtie unde ar trebui sã fie soarele,
utilizându-l ca ºi pe o busolã.
În lipsa soarelui, ca ºi punct de referinþã, ceasul biologic îºi pierde acurateþea,
abãtându-se de la ciclul de 24 de ore.
Succesiunile regulate ale luminii ºi ale întunericului se comportã ca ºi un regulator
pãstrând ceasul intern acordat ritmului zilnic al soarelui de 24 de ore.
Ceasuri interne precise sunt cruciale pentru insecte precum albinele,
care îºi coordoneazã activitãþile în funcþie de comportamentul florilor.
Zilnic, la acelaºi moment precis,
ceasul intern controleazã miºcarea petalelor unor plante, precum volbura.
Albinele îºi sincronizeazã vizitele cu aceste "ore de deschidere".
Potrivirea de timp diferã pentru fiecare specie în parte,
aÂºa cÃ£ albinele sunt recompensate cu nectar la momente specifice, bine stabilite.
Ca Âºi pÃ£sÃ£rile, Âºi albinele folosesc soarele pentru a se ghida.
Simþul lor asupra timpului, nu numai cã le recompenseazã acþiunile,
dar le ajutã ºi în memorarea a pânã la nouã "ore de deschidere" a florilor.
Înflorirea este atât de strâns legatã de activitatea albinelor,
încât se sfârºeºte dupã ce polenizarea s-a încheiat.
Un alt tip de ceas biologic guverneazã activitatea sezonalã a multor pãsãri.
Primãvara, lãstunii îºi planificã sosirea din Africa
apelând la un ceas biologic cu un ritm anual.
Departe de tropice, cuibãrirea este coordonatã de anotimpuri.
Anual, cu o precizie miraculoasã,
viaþa rãspunde acestor schimbãri de temperaturã ºi luminozitate.
Pe mãsurã ce pãmântul se încãlzeºte, dupã trecerea iernii,
florile prevernale, precum floarea Paºtelui, înfloresc.
Untiºorul se întrece cu frunziºul copacilor în a acumula lumina soarelui.
Aºa cum acumuleazã lumina pentru fotosintezã,
frunzele mãsoarã ºi creºterea duratei zilelor.
Prin creºterea zilei, modificarea proporþiei dintre luminã ºi întuneric
declanºeazã modificãri chimice în mugurii copacilor.
Frunzele rãspund noului ritm al luminii.
Organele proaspãt crescute nu vor fi neglijate mult timp.
Precum omizile îºi planificã apariþia în funcþie de frunze,
existã o pasãre care îºi coordoneazã viaþa în funcþie de omizi.
Mãrirea zilelor este simþitã de cãtre piþigoiul albastru.
Ca ºi în cazul altor pãsãri, lumina strãbate direct craniul
cãtre ochiul pineal din creier.
Acesta regleazã ceasul anual
permiþând piþigoiului albastru sincronizarea pontei cu abundenþa de omizi.
Unele pãsãri au un simþ al timpului atât de dezvoltat,
încât îºi depun ouãle în aceeaºi zi a fiecãrui an.
Acestea au fost ouate pe 25 mai.
Precizia uliului pãsãrar
se bazeazã atât pe informaþiile ceasului anual, cât ºi pe cele legate de lungimea zilei.
El îºi planificã urmaºii în funcþie de eclozarea puilor de piþigoi albastru.
Soarele are aºa o putere,
încât influenþeazã ºi ciclul anual al vieþii mamiferelor.
În cazul lor, variaþiile zilnice ale luminii sunt percepute de cãtre ochi
ºi estimate de cãtre vestigiile ochiului pineal cerebral.
La cerb, acesta controleazã cantitatea de hranã,
stimulând o transformare spectaculoasã.
Rutul masculilor coincide cu scurtarea zilelor.
Schimbarea luminii stimuleazã eliberarea unor hormoni
care controleazã activitatea sexualã a cerbilor.
Scurtarea zilelor cauzeazã, de asemenea, o modificare spectaculoasã a peisajului.
Nuanþele aurii ale toamnei sunt declanºate din acest motiv.
Pigmenþii carotenoizi sunt demascaþi
pe mãsurã ce clorofila verde este resorbitã de cãtre copaci.
Frunzele cad din cauzã cã un hormon distruge celulele de la baza peþiolului.
Cãderea frunzelor împiedicã pierderea apei de-a lungul iernii.
Scurtarea zilelor din ce în ce mai mult, determinã ºi alte vietãþi sã se pregãteascã de iarnã.
Aceste modificãri ale zilelor sunt înregistrate ºi de cãtre iepurele polar.
Rãcindu-se temperatura, blana acestuia devine mai groasã ºi mai albã.
Determinat de scurtarea zilelor, iepurele polar este acum camuflat pentru iarnã.
Pe mãsurã ce iarna se aºterne, metabolismul plantelor încetineºte, acestea "adormind".
Încastrate în gheaþã, timpul se opreºte pentru ele.
Datoritã lipsei resurselor, multe animale gãsesc diferite modalitãþi de a parcurge iarna.
În hibernare, inima unui pârº de alun
încetineºte de la 300 de bãtãi pe minut la doar ºase.
Cu viaþa ºi timpul aproape suspendate, iarna va pãrea mai scurtã.
ªi luna are influenþã asupra ritmurilor vieþii.
În Africa, apariþia lunei pline deasupra lacului Victoria provoacã un spectacol impresionant.
Acestea sunt efemeride.
Dupã luni de trãit în mâl, larvele rãspund acum chemãrii luminii.
Se pregãtesc acum pentru ultimul moment al vieþii lor.
Mii de adulþi apar simultan pentru a se împerechea,
sincronizaþi de cãtre luna plinã.
Numãrul mare al efemeridelor, nu numai cã prilejuieºte întâlnirea adulþilor,
dar asigurã ºi prãdãtorilor o masã copioasã.
Peste numai o zi, toate vor fi moarte.
Luna afecteazã ºi oceanele.
Forþa ei gravitaþionalã atrage apa cãtre ea,
creeând fluxul.
Pe mãsurã ce luna îºi continuã drumul pe orbitã, apa începe sã se retragã.
Odatã ce astrul nopþii ajunge în partea opusã a Pãmântului,
forþele centrifuge dau naºtere refluxului.
Viaþa în zonele mareelor trebuie sã prevadã aceste fenomene.
Activitatea fiinþelor vii se bazeazã pe acest ritm de 12 ore ºi jumãtate.
Multe dintre aceste animale posedã ceasuri biologice care mãsoarã ciclurile mareice.
Ele trebuie sã prevadã durata refluxului
pentru a evita pericolul deshidratãrii.
Atracþia gravitaþionalã a soarelui influenþeaza ºi ea mareele.
Din cauzã ca poziþiile relative ale soarelui, lunei ºi pãmântului se modificã permanent,
iau naºtere ciclurile lunare.
Când forþa gravitaþionalã a lunei se suprapune cu cea a soarelui,
se formeazã cele mai mari maree.
Aceste maree de sizigii se petrec de douã ori pe lunã,
pe lunã plinã ºi pe lunã nouã.
De alte douã ori pe lunã, la primul ºi la ultimul pãtrar, acþiunile lunei ºi soarelui se anuleazã una pe cealaltã,
rezultând maree de cvadraturã, mai mici ºi mai slabe.
Viaþa organismelor marine este guvernatã de cãtre acest ciclu.
Aceastã creeaturã preistoricã debarcã pe þãrmuri vara, pe lunã plinã,
de-a lungul coastelor Americii de Nord.
Conform unui ritual neschimbat de pe vremea dinozaurilor,
crabul potcoavã apare pentru a-ºi depune icrele.
Ei îºi suprapun acþiunea peste cea mai ridicatã maree de sizigie
astfel încât sã-ºi poatã depune icrele deasupra celui mai ridicat nivel al apei.
Protejate de cãtre nisip ºi departe de apã,
icrele vor fi ferite de peºtii prãdãtori.
În urmãtoarea lunã, icrele vor trece printr-o metamorfozã dramaticã
de asemenea acordatã ciclului selenar.
Pânã la timpul producerii urmãtoarei maree de sizigie, un crab potcoavã în miniaturã va fi complet dezvoltat.
Eclozarea este planificatã astfel încât juvenilii sã fie preluaþi de aceastã maree ridicatã.
De-a lungul þãrmurilor californiene,
luna plinã cauzeazã cel mai straniu comportament întâlnit printre peºti.
Eºuarea în masã a aterinelor de California
este de fapt vitalã pentru supravieþuirea urmãtoarei generaþii de peºti.
Femela depune icrele pe linia fluxului maxim.
Peºtii naufragiazã doar pentru un moment foarte scurt.
Fiecare val aduce un nou banc de peºti.
În timp ce femela depune icrele, masculii se îngrãmãdesc în jur pentru a le fertiliza.
Protejate de nisip, icrele vor ecloza la urmãtoarea maree înaltã.
Înainte ca vieþile noastre sã fi fost perturbate de traiul modern,
ciclul lunar ne-a influenþat propria noastrã reproducere.
Ciclul menstrual al femeii dureazã încã exact un ciclu lunar,
iar gestaþia dureazã exact nouã cicluri lunare.
Când dormim, timpul pare cã trece mai repede.
Dacã percepþia noastrã asupra timpului se poate schimba,
cum este înregistrat timpul de cãtre alte vieþuitoare?
Pentru o muscã, lumea pare a se miºca mai încet.
Ochii ei pot percepe intervale de timp mult mai mici decât ai noºtri.
Îºi trãieºte scurta viaþã în vitezã foarte mare.
Pentru o muscã, chiar ºi cele mai rapide acþiuni ale noastre, probabil cã i se par destul de încete.
Timpul sãu de reacþie este de zece ori mai rapid decât al omului.
Pãsãrile, de asemenea, au o existenþã în mare vitezã.
Manevrele precise din timpul zborului necesitã o coordonare deosebitã.
Blocaþi în lumea timpului nostru,
ne imaginãm faptul cã toate vieþuitoarele percep timpul în acelaºi fel.
Dar, într-un scurt moment al existenþei noastre,
musca este prinsã lejer de cãtre lãstun.
Ciclul de viaþã al unei muºte este de doar trei sãptãmâni.
Cel al unui chiþcan, de un an.
Fiecare animal trãieºte o anumitã perioadã de timp, înainte de a se reîntoarce în pãmânt.
Aceste durate de viaþã diferite afecteazã ratele de supravieþuire.
Majoritatea mamiferelor, indiferent dacã e vorba de elefantul african sau de chiþcanul elefant,
înregistreazã de-a lungul vieþii aproximativ acelaºi numãr de bãtãi ale inimii.
Chiþcanul elefant trãieºte doar doi ani ºi jumãtate,
însã viaþa i se desfãºoarã într-un ritm fantastic.
Inima sa bate de 600 de ori pe minut,
ºi, ca ºi în cazul majoritãþii mamiferelor, va înregistra 800 de milioane de bãtãi pânã va muri.
Inima elefantului bate de doar 25 de ori pe minut,
ºi trãieºte cam 60 de ani.
Ar trebui sã accelereze de vreo 24 de ori pentru a se putea compara cu lumea chiþcanului.
Diferitele ritmuri ale vieþii sunt decise de cãtre mãrimea corpului.
Cele mai mari animale trãiesc ºi cel mai mult, metabolismul acestora desfãºurându-se lent.
Nu vom putea ºtii niciodatã cu siguranþã cum percep celelalte animale timpul,
însã pentru un ghepard adormit, sigur timpul trece mai repede, ca ºi în cazul nostru.
Percepþia timpului pare a fi afectatã atât de viteza metabolismului,
cât ºi de rata de stimulare a receptorilor organelor de simþ.
În euforia vânãtorii, timpul pare a fi mãsurat altfel.
Adrenalina se revarsã în fluxul sangvin, pulsul se dubleazã,
simþurile asalteazã creierul cu informaþii.
La fel cum timpul pare sã încetineascã pentru noi în cazul unui accident,
la fel pare sã se întâmple ºi pentru un ghepard ºi o gazelã implicaþi într-o urmãrire.
Diferenþa dintre viaþã ºi moarte este chiar o fracþiune de secundã.
Rar ajunge un animal la bãtrâneþe,
din cauzã cã cele în vârstã se miºcã mai lent ºi sunt mai uºor de capturat.
Cum modificã vârsta percepþia timpului
se poate observa în cazul îmbãtrânirii noastre.
Persoanele în vârstã petrec multe ore în inactivitate,
inima lor încetinindu-ºi ritmul.
Copii sunt mult mai activi, inima lor bãtând mult mai repede.
Pe mãsurã ce înaintãm în vârstã, metabolismul nostru încetineºte,
iar împreunã cu el, ºi percepþia asupra timpului.
Pentru un adult, anii încep sã treacã din ce în ce mai repede.
Pentru un copil, o sãptãmânã înseamnã foarte mult.
În solul de sub Cincinnati, trãiesc creaturi cu un ciclu de viaþã foarte deosebit.
Timp de 17 ani, aceste animale au dus o viaþã subteranã.
Acum ies în lume pentru prima ºi singura datã.
Invazia periodicã a cicadelor numãrã milioane de indivizi,
acest fenomen desfãºurându-se simultan în multe locaþii din America de Nord.
Cicadele au pãrãsit arborii acum 17 ani, imediat dupã eclozare.
De atunci, un ceas biologic intern a început sã mãsoare scurgerea anilor.
Acum, larvele sunt pregãtite pentru transformarea în adulþi.
Fiecare transformare dureazã 20 de minute.
Nervurile aripilor sunt umplute cu sânge.
Corpul se închide la culoare ºi se întãreºte.
Adulþii înaripaþi sunt acum gata sã se împrãºtie deasupra oraºului.
Cicadele sunt cele mai longevive insecte, însã acum viaþa lor este pe sfârºite.
La începutul unei noi zile, cicadele se fortificã, sugând sevã.
Într-un moment scurt al vieþii noastre,
cicadele îºi desãvârºesc ciclul lor vital.
Se vor împerechea doar câteva minute.
Ouãle sunt depuse printr-un ovipozitor
care taie un fãgaº în scoarþa arborelui.
Acestea vor fi noua generaþie.
Dupã îndeplinirea misiunii, cad pe jos, formând un covor de trupuri moarte.
Cicadele nu vor mai apãrea în urmãtorii 17 ani.
Existenþa noastrã dureazã însã mult mai mult.
Trãim acelaºi moment însã în timpi diferiþi.
În ultimul episod, serialul va investiga cum pot fi înºelate simþurile.
Traducerea Tommy