Aceasta e una dintre ultimele picturi realizate de Van Gogh.
Ultimele luni din viaţa lui erau probabil cele mai uimitoare
momente de inspiraţie din istorie.
Era ca şi cum Shakespeare ar fi realizat piese ca Othello,
Macbeth şi Regele Lear în timpul vacanţei de vară.
Şi în mod special uimitor, fiindcă Van Gogh
l-a făcut fără speranţa de a fi lăudat ori răsplătit.
- Asta pentru că m-ai adus. - Cu plăcere.
Eşti atât de drăguţ cu mine. De ce eşti aşa?
- Mereu sunt drăguţ cu tine. - Nu aşa.
Mă duci în nişte locuri... Arcadia, grădinile din Troia, acum aici.
- E ceva suspicios. - Ce? Nu e nimic suspicios.
Bine, eu glumeam. Tu de ce nu glumeai?
Fiecare din aceste picturi valorează
zeci de milioane de lire sterline.
Însă în timpul vieţii, era un dezastru comercial ambulant.
Şi-a vândut numai un tablou, şi acela surorii unui prieten.
Avem aici picturile unuia din
cei mai mari artişti din toate timpurile,
dar când a murit, puteai să-i vinzi toată opera
şi primeai în schimb o sumă de bani echivalentă
cu preţul unei canapele şi a câtorva scaune.
Veniţi după mine...
- Cine e? - E doctorul!
E doctorul care a avut grijă de Van
Gogh când a început să înnebunească.
Ştiam asta.
Uite! Acolo e, tabloul original.
Da. Ai senzaţia că îi simţi pictând în faţa ta.
Transformând culorile în forme...
- Stai puţin. - Ce?
Uită-te acolo.
- Ce? - Nu se potriveşte ceva.
Ce anume? Uită-te acolo, la fereastra bisericii.
- E o faţă? - Da.
Şi e cam înspăimântătoare.
Recunosc demonii când îi văd şi îl văd acum la fereastra aia.
A schimbat stilul pentru ceva din regiunea 20...
Scuzaţi-mă. Vă întrerup doar o secundă. Vă rog, scuzaţi-mă.
Inspecţie de rutină, Ministrul Artelor şi...
Şi al artiştilor. Deci... Dr Black. Da, aşa e.
ÅžtiÅ£i cÃ¢nd a fost pictat tabloul cu biserica aceea?
Ce Ã®ntrebare interesantÄƒ.
- Majoritatea oamenilor... - Când a fost pictat?
- Să vă spun precis? - Cât de precis puteţi.
Cât de repede puteţi. Mă grăbesc.
Păi, în acest caz, probabil undeva între 1 şi 3 iunie.
- Ce an? - 1890.
La mai puţin de un an înainte să se sinucidă.
Mulţumesc, d-le. Mi-aţi fost de un real ajutor.
Frumos papionul. Papioanele sunt mişto.
- Al dvs. e foarte... - Mulţumesc.
Continuaţi să le spuneţi chestii. Trebuie să plecăm.
Nu ne uităm şi la celelalte tablouri?
Arta poate aştepta. Acum cineva e într-un pericol iminent.
Trebuie să vorbim cu Vincent Van Gogh.
Traducerea şi adaptarea: Phantom şi al3x04
Subtitrări Noi Team
www.subtitrări-noi.ro
Pentru comentarii: www.tvblog.ro
Vincent şi Doctorul
Acesta e planul. Îl găsim pe Vincent
şi o să ne ducă exact la biserică
şi la prietenul nostru demonic.
Foarte simplu. De fapt, nu.
Am impresia că nimic nu va simplu cu D-l Van Gogh.
Probabil va fi în cafeneaua locală.
Are un fel de lumină portocalie, cu scaune şi mese afară.
- Ca asta? - Asta e.
Sau ca aia.
Da, exact ca aia.
Bună seara.
Vă spune ceva numele Vincent Van Gogh?
Nu-mi aminti de omul acela.
Îmi cer scuze.
- Îl ştiţi pe Vincent Van Gogh? - Din păcate.
Din păcate?
E un beţivan, e un nebun şi niciodată nu plăteşte ce bea.
Dar e un pictor bun, nu?
Te rog!
Un tablou pentru o băutură.
Nu e un târg rău.
N-ar fi un târg rău dacă tabloul ar fi bun de ceva.
Nu pot atârna aşa ceva în pereţi.
Ar băga frica în clienţi.
E destul de rău că eşti aici,
ar fi şi mai rău ca tu să te holbezi la
clienţi nonstop în pălăria aia stupidă.
Plăteşti cu bani sau ieşi.
- Plătesc eu dacă vrei. - Ce?
Dacă vrei. Plătesc eu pentru băutură.
Sau plătesc pentru pictură şi poţi
folosi banii ca să plăteşti băutura.
Şi tu cine mai eşti?
Sunt... nou în oraş.
Păi, în acest caz, nu ştii 3 lucruri.
Primul, îmi plătesc singur băutura.
Al doilea, nimeni nu-mi cumpără
vreun tablou pentru că s-ar face de râs în tot oraşul,
şi dacă vrei să stai în oraş,
îţi sugerez să nu-ţi iroseşti banii degeaba.
Al treilea lucru, prietena ta e drăguţă,
dar nu ar trebui să nu-ţi bagi nasul în treburile altora.
Te rog, mai vreau doar un pahar.
- Plătesc mâine. - Nu.
Sau ţi s-ar putea face milă ai scoate un da.
Sau, pe de altă parte, spun nu,
ca să-mi protejez afacerea de nebuni. Sau?
Mai tăceţi odată!
Aş vrea o sticlă de vin, vă rog,
care o voi împărţi cu oricine doresc.
Ar fi bine.
- Îmi convine. - Bun.
Ai un accent.
Eşti din Olanda ca mine? Da. Nu.
Vrea să zică da. Să o luăm de la început.
- Salut, sunt Doctorul. - Ştiam eu!
- Poftim? - Fratele meu trimite mereu doctori,
dar nu vei putea să mă ajuţi.
Nu, nu sunt acel gen de doctor.
E incredibil, nu-i aşa, Amy?
- Absolut. Unul din preferatele mele. - La ce te referi?
- Nu mi-ai văzut niciodată picturile. - Aşa e.
Una din picturile mele preferate
pe care le-am văzut vreodată. În general.
Înseamnă că n-ai văzut multe picturi.
Ştiu că e oribilă.
Mai mult de atât nu pot face.
Părul tău e roşcat.
Da. Şi al tău e la fel.
Da.
Era mai roşcat, dar acum nu mai e aşa de roşcat.
Vincent, ai pictat vreo biserică recent?
Ceva în legătură cu o biserică? Ai de gând să pictezi
biserici, capele, chestii religioase? Vei face asta in curând?
Aş vrea să pictez o biserică
când condiţiile vremii vor fi potrivite.
Ce veste bună.
A fost ucisă!
Ajutaţi-mă! Pe de altă parte, aia, nu e o veste prea bună.
Veniţi, Amy, Vincent!
A fost ruptă în bucăţi!
Vă rog, lăsaţi-mă să mă uit. Sunt doctor. Cine este?
Nu se poate.
E moartă?
La o parte, curioşilor! E fata mea. Giselle.
Ce monstru ar fi putut face asta?
- Pleacă de aici! - Bine.
Luaţi dementul de aici!
Tu provoci astea. Din cauza nebuniei tale! Tu!
El e de vină!
Eşti bine?
Da, sunt obişnuit cu asta.
S-au mai întâmplat asemenea crime aici?
Acum o săptămână. Trecem printr-o perioadă nefastă.
Aşa gândeam şi eu. Vino, ar fi bine să te ducem acasă.
- Unde staţi în noaptea asta? - Ce amabil eşti.
E o noapte întunecată,
- foarte înstelată. - Nu este cine ştie ce.
Trăiesc de unul singur.
O să vă primesc o noapte. O singură noapte.
- Vom sta cu el? - Până pictează biserica.
- Aveţi grijă. Acea pictură e proaspătă. - Ce?
Îmi cer scuze pentru dezordine.
Şi ce dezordine...
M-am împăcat cu faptul că eu voi fi singura
persoană căreia îi va plăcea picturile mele.
Vorbesc serios.
Da, ştiu, e dezordine. Voi face ordine.
Chiar trebuie să fac.
Vreţi cafea?
Eu nu vreau.
Ar trebui să ai grijă de picturi. Sunt... nepreţuite.
Doar pentru mine. Nu şi pentru altcineva.
Şi pentru mine sunt nepreţuite!
Sunteţi drăguţi. Preţuiesc asta.
Să vorbim despre biserică. E prin zonă?
Eşti obsedat de acea biserică?
Sunt vag interesat de ea.
Ba eşti foarte interesat de ea.
Mi se pare că numai de biserică aduci vorba.
- E un om ciudat. - Să vorbim despre tine.
Ce te interesează pe tine?
Uită-te în jur.
Arta.
Mi se pare că lumea are mai multe lucruri ascunse
decât poate vedea omul obişnuit.
Cred că, dacă te uiţi atent,
vei descoperi mai multe minuni în univers,
decât îţi poţi imagina.
Nu trebuie să mă convingi.
Culoarea e esenţa. Culoarea deţine cheia.
Pot auzi culorile.
Ascultă-le.
De fiecare dată când ies afară,
simt că natura strigă la mine.
"Vino. Vino şi prinde-mă. Vino."
"Vino! Capturează-mi misterul!"
Cred că ai băut destulă cafea.
Nu vrei nişte ceai care să te calmeze?
Să-ţi dau o ceaşcă de muşeţel sau ceva de genul, bine? Amy?
Unde e Amy?
Nu!
Amy? Amy?
Ce s-a întâmplat?
Nu ştiu, n-am văzut. Doar mă uitam la picturile de aici,
apoi a venit ceva din spate şi m-a lovit.
- E în regulă. A plecat şi suntem noi aici. - Nu!
Linişteşte-te!
Ce se întâmplă? Ce face?
Nu ştiu. Aoleu...
Fugiţi!
Bine. Nu zici rău.
Amy, vino aici. Are un acces de furie.
Voi încerca să-l calmez.
Linişteşte-te, Vincent.
Uită-te. Sunt eu. Uită-te, sunt eu, Doctorul.
Nu mai e nimeni aici. Deci, Vincent...
Ferea!
Nu pot vedea nimic. Ce este?
O întrebare bună.
- Lasă-mă să te ajut. - Şi tu îl poţi vedea?
Da. Într-un fel.
De fapt, nu. Nu chiar.
N-ai putut să-l vezi?
Nu. Hei!
- A plecat. - Bine.
Da, desigur.
Bine.
Deci e invizibil? Cum arăta? Îţi voi arăta.
Nu face asta!
- Ce? E doar... - Era chiar foarte bună...
Nu.
Arată-mi.
Bine.
Bine. Amy, fă-l pe d-l Van Gogh să se simtă confortabil.
Nu lăsa ca vreun monstru invizibil să trecă de uşa din faţă.
Însă ar putea fi afară, aşteptând.
Nu-ţi face griji, îmi asum riscul.
Ce mi s-ar putea întâmpla?
Ai putea fi rupt în bucăţi de un monstru invizibil.
Da, aşa e. Asta s-ar putea întâmpla.
Nu-ţi face griji.
Mă voi întoarce înainte să spuneţi: "Unde a ajuns acum?"
Nu aşa de repede!
Dar destul de repede.
Ne mai vedem.
În regulă. Eşti înăuntru? Îmi pare rău că te-am pierdut.
Credeam că eşti un gadget inutil.
Credeam că eşti un cadou jenant
de la o naşă plictisitoare cu 2 capete
şi cu o respiraţie urât mirositoare. Rău de tot.
Am greşit, nu glumă.
Bun.
Funcţionezi.
Să vedem ce găseşti despre asta.
Cine e asta?
Nu, ştiu că nu e asta. Sunt mii din ăştia
şi îi poţi vedea foarte clar.
Nu. Sigur că nu. Asta e problema cu impresioniştii...
nu sunt destul de precişi.
Asta nu s-ar fi întâmplat cu Gainsborough
sau cu unul din ceilalţi pictori convenţionali.
Iartă-mă, Vincent.
Va trebui să desenezi ceva mai clar.
Aşa te vreau, gadget vechi.
Cu întârziere, dar la până la urmă funcţionezi. Bun.
Să aflăm cine e monstrul acesta.
Te-am găsit, micuţo.
Fiinţă brutală, ucigaşă,
şi abandonată.
Sper că ne vom reîntâlni în curând ca să te duc acasă.
Dar nu aşa de curând.
Nu mai face asta niciodată! M-ai speriat de moarte.
Scuze. M-am plictisit.
Oricât de mult ai admira măiestria culorii şi formei,
e cam greu, totuşi, să te ataşezi
de sforăitul lui Vincent Van Gogh.
Trezirea. Scularea!
Micul dejun se va servi în grădină.
Asta da dimineaţă!
Haide.
Amy are o mică surpriză pentru tine.
M-am gândit să însufleţesc grădina
pentru a-ţi mulţumi că m-ai salvat aseară.
M-am gândit că ţi-ar plăcea,
să le pictezi cândva. Zic şi eu. Da
Nu sunt florile mele preferate.
Nu-ţi place floarea-soarelui?
Nu, nu e vorba că nu-mi plac.
Pentru mine sunt complexe.
Sunt între sentimentul de viaţă şi moarte.
Sunt pe jumătate umane când se întorc
spre soare. E un pic dezgustător.
Însă reprezintă o provocare.
Şi sunt sigur că îi vei face faţă.
Schimb subiectul. E ceva care trebuie să-ţi arăt.
El este.
Ce ochi are. Nemiloşi.
Aceasta e o creatură numită Krafayia.
Călătoresc în spaţiu, mereu în haită.
Sunt necrofagii universului.
Uneori unul dintre ei e lăsat în urmă
şi din cauză că sunt o rasă brutală, ceilalţi nu vin să-i recupereze.
Prin tot universul sunt împrăştiate asemenea creaturi,
complet nemiloase, creaturi Krafayia complet abandonate.
Acestea... Păi, ucid, până când sunt ucise.
Dar de obicei nu sunt ucise.
Fiindcă alte creaturi nu le pot vedea.
- Dar eu pot. - Da.
Şi de aceea avem un avantaj, prietene,
şi putem pune capăt acestei terori nestăvilite.
Ai chef să pictezi biserica aia azi?
Cum rămâne cu monstrul?
Crede-mă pe cuvânt. O să vină, dacă o pictezi.
- Bine. Îmi iau lucrurile. - Cât de repede poţi.
Îţi promit că vei scăpa de noi mâine în jurul acestei ore.
- E riscant. - Mai riscant ca de obicei?
Gândeşte-te şi tu.
Ne aflăm la jumătatea perioadei anului
în care Vincent Van Gogh realizează cele mai bune picturi.
Dacă nu suntem atenţi, urmările călătoriei noastre ar însemna
uciderea brutală a celui mai bun artist din toate timpurile.
Ar dispărea jumătate din tablourile
de pe peretele Muzeului D'Orsay.
Ar fi vina noastră.
Vincent? Vincent!
Vincent, te pot ajuta?
E atât de evident că nu mă puteţi ajuta.
Iar când veţi pleca, pentru că toţi o fac,
voi fi lăsat încă o dată cu inima zdrobită şi fără de speranţă.
Îţi pot spune din propria experienţă
că în ciuda situaţiei, întotdeauna există speranţă.
Atunci experienţa ta nu e completă.
Ştiu cum se va sfârşi totul.
Şi nu se va sfârşi bine deloc.
Haide. Ieşi, hai să mergem afară.
Afară!
Ieşi afară!
Ce cauţi aici?
Bine. Voi pleca. Te las.
Ce se întâmplă?
Plecăm.
Toată lumea ştie că e un om sensibil.
Numai în câteva luni va... se va sinucide.
Nu spune asta. Te rog.
Haide. Trebuie s-o facem pe cont propriu.
Să mergem la biserică la momentul potrivit
şi să sperăm că monstrul tot va apărea.
Sunt gata. Să mergem.
- Îmi pare rău că eşti aşa de supărat. - Dar nu sunt.
Câteodată stările astea
mă torturează săptămâni la rând sau luni la rând.
Dar acum sunt bine.
Dacă Amy Pond poate să se reculeagă,
atunci poate şi Vincent Van Gogh.
Nu mă reculeg. Sunt bine.
Amy.
Îţi aud cântecul tristeţii.
Cred că ai pierdut pe cineva.
Nu sunt tristă.
Atunci de ce plângi?
E în regulă. Înţeleg.
Dar nu sunt sigură că înţeleg eu.
Bine! Bine!
Deci, trebuie să avem un plan. Când creatura se întoarce...
Atunci vom lupta cu ea din nou.
Da. Verificat.
Dar aseară am fost norocoşi.
Amy putea să fie omorâtă.
Aşa că de data asta, prima dată,
trebuie să ne asigurăm că îl pot vedea şi eu.
Şi cum putem să facem noi asta, dintr-o dată?
Răspunsul e în această cutie.
Am avut naşa excelentă, chiar dacă puţea.
Nu. Este săracă fetiţă din sat.
Chiar ai un plan, nu-i aşa?
Nu.
E o chestie... e ca un plan, dar are mai multă măreţie.
Şi sigur îmi vei spune dacă vezi vreun monstru?
Da. Oi fi eu nebun, dar prost nu sunt.
Nu, aşa e.
Şi, să fiu sincer...
... nu sunt sigur nici de nebun.
Mi se pare că depresie este o foarte complexă...
Lucrez.
Da.
Pictează. Fă picturi!
Ţin minte cum îl priveam pe
Michelangelo pictând Capela Sixtină.
Ce se mai văieta!
I-am spus, "Uite ce, dacă ţi-e frică de înălţimi,
nu ar fi trebuit să accepţi oferta. "
Şi Picasso. Ce capră bătrână şi veştejită.
Îi spuneam întruna: "Concentrează-te, Pablo, e un ochi,
- "de-o parte şi de alta a nasului. " - Linişte.
Aşa trece timpul de obicei?
Foarte încet.
În ordinea corectă.
Ceea ce chiar nu suport, este un atac
extraterestru care nu e punctual.
Te simţi bine? Pari un pic...
Dacă nu te-aş cunoaşte bine, aş zice că nervos.
Ceva nu e bine şi nu pot să-mi dau seama ce e.
Uite. E la fereastră.
- Unde? - Acolo, la dreapta.
Aşa cum mă gândeam. Haide.
- Mă duc înăuntru. - Vin şi eu.
Nu. Tu eşti Vincent Van Gogh.
Nu.
Dar nu eşti înarmat.
- Ba sunt. - Cu ce?
Cu multă încredere în mine,
asta şi o şurubelniţă mică. Am tot ce-mi trebuie.
Trebuie doar să găsesc setarea
crosactică potrivită şi să-l ameţesc cu ea.
Undele sonice nu dau greş niciodată.
În fine, Amy, un singur gând,
o simplă instrucţiune...
Nu care cumva să mă urmăreşti
oricât de gravă ar deveni situaţia.
N-o voi face.
- Îl vei urmări? - Desigur.
Te iubesc.
- S-a mişcat? - Nu. Doar s-a mutat la altă fereastră.
Dar, aşteaptă!
Pleacă acum.
La naiba! S-a mişcat.
- Doctore! - Amy!
- Doctore! - Parcă ţi-am zis...
Las-o baltă. Vorbim mai târziu despre asta. Repede. Aici.
Poţi să respiri mai încet, te rog?
Nu!
A trecut pe lângă.
Cred că ne-a auzit.
Are un auz impresionant.
Mai puţin impresionante
sunt şansele noastre de a scăpa în viaţă.
Mă cauţi pe mine, băieţaş?
Vino. Aici.
Pentru că sunt aici, te aştept.
Haide. Repede! Treceţi în spatele meu.
Sunt de folos?
- Unde e? - Tu unde crezi că e, idiotule?
Pune-ţi capul la contribuţie.
- Merge? - Nu. De fapt, pare să îi placă.
Fereşte-te! Du-te în stânga.
La dreapta, scuze.
Dreapta ta, stânga mea.
- Nu e deloc de bine. - Fugiţi ca nebunii şi regrupaţi-vă.
Haide, aici.
Aşa. Bine.
- Uitaţi care e planul. Amy, Rory. - Cine?
Scuze, Vincent.
- Care e planul? - De fapt, nu ştiu.
Dar pe viitor, voi folosi şurubelniţa numai pentru şuruburi.
Staţi puţin. Vin imediat.
Cred că am putea încerca să vorbim cu el. Să vorbim cu el?!
Păi, da. Ar fi interesant să ştim
şi versiunea ei.
Nu cred că are chef de vorbit.
Păi, încercarea moarte n-are. Ascultă. Ascultă!
Ştiu că mă înţelegi.
Chiar dacă ştiu că nu vei înţelege de ce mă înţelegi.
De asemenea ştiu că nu ţi-a mai vorbit nimeni de mult timp
dar te rog... ascultă.
Nici eu nu sunt de pe planeta asta.
Şi eu sunt singur.
Dacă ai încredere în mine,
sunt sigur că putem ajunge la un fel de,
înţelegere.
Şi apoi, cine ştie?
Aici, amice!
Acum ce vrea să facă?
Înconjoară camera. Studiază terenul.
- Ce? - Parcă ar fi într-o capcană.
Se mişcă pe lângă pereţii camerei.
Nu văd nimic.
Sunt chiar prost.
Vino-ţi în fire! Nu e momentul potrivit să te autoevaluezi!
Nu, chiar sunt prost şi foarte bătrân.
De ce atacă, dar nu-şi mănâncă niciodată victimele?
Şi de ce a fost abandonată de ai ei şi lăsată să moară?
De ce studiază terenul, când e rănită, pe lângă pereţii camerei?
Nu vede, e oarbă.
Asta explică de ce are un auz atât de bun!
Ceea ce din nefericire explică şi de ce
se întoarce acum şi vine spre noi.
Vincent. Vincent, ce se întâmplă?
Se pregăteşte de atac. Retrageţi-vă!
Nu era nemiloasă.
Era fără vedere.
Nu am vrut să se întâmple asta.
Am vrut numai să o rănesc, nu am vrut să...
Încearcă să spună ceva.
Ce este?
Mi-e greu să desluşesc. Dar cred că spune,
"Mi-e frică, mi-e frică. "
Linişteşte-te.
E în regulă. Vei fi bine.
Era speriată.
Şi a izbucnit prin atacuri.
Ca oamenii care izbucnesc când sunt speriaţi.
Ca sătenii care ţipă la mine.
Precum copiii care aruncă cu pietre în mine.
Câteodată să câştigi... să câştigi nu e deloc plăcut.
Ia-mă de mână, Doctore.
Încearcă să vezi ce văd eu.
Suntem atât de norocoşi că suntem încă vii
ca să putem vedea lumea asta frumoasă.
Priviţi cerul.
Nu este negru şi închis şi fără caracter.
Negrul e de fapt albastru închis.
Şi acolo, albastru mai deschis.
Şi bătând prin albăstreală şi negreală,
vântul şuierând prin aer şi apoi,
strălucind, arzând şi explodând... sunt stelele!
Vezi cum îşi arată lumina?
Oriunde ne-am uita,
magia complexă a naturii se arată în faţa noastră.
Am văzut multe lucruri, prietene.
Dar ai dreptate.
Niciuna nu e la fel de minunată
ca lucrurile pe care le vezi tu.
Îmi vei lipsi teribil de mult.
Îmi doresc să fi avut
să-ţi dau ceva cu adevărat valoros.
Nu, nu. N-aş putea să accept un cadou atât de extraordinar.
Foarte bine.
Nu eşti primul care respinge oferta.
Amy, binecuvântata, minunată, Amy.
Fii bun cu tine şi fii îngăduitor.
Voi face tot posibilul.
Şi poate îţi mai aranjezi barba înainte să pupi pe cineva.
Aşa voi face.
Şi dacă te saturi de acest doctor al tău, întoarce-te.
Şi vom avea sute de copii.
Doctore, prietene,
am luptat cu monştrii împreună şi am câştigat.
Mă tem că pe cont propriu nu mă voi descurca aşa de bine.
Te gândeşti la ce mă gândesc şi eu?
Mă gândeam că am avea nevoie
de nişte mâncare înainte de a pleca.
Atunci nu, nu te gândeşti la ce mă gândesc şi eu.
Vincent!
Vreau să-ţi arăt ceva.
Mai întâi aranjează-te puţin.
Ştii că am avut câteva discuţii despre posibilitatea
că viaţa are mai multe mistere
decât oamenii normali pot vedea?
Da.
Ei bine, ţine-te bine, Vinny.
Cum de eu sunt ăla nebun?
Şi voi doi aţi rămas întregi?
Ce fac toată lucrurile astea?
O mare varietate de lucruri.
Spre exemplu, asta de aici, cântă muzică relaxantă.
Iar asta de aici face foarte mult zgomot.
Iar asta răvăşeşte toate lucrurile.
Şi asta?
- Acela e un contrafibulator de fricţiune! - Şi ăsta?
Ăsta e pentru ketchup. Şi ăsta pentru muştar.
Frumos!
Haide. Să ne întoarcem la cafenea şi să-mi vorbeşti
despre toate minunile Universului.
Bună idee.
Dar, am o mică surpriză să-ţi arăt mai întâi.
Unde suntem?
Paris. Anul 2010.
Iar acesta este minunatul Muzeu D'Orsay.
Locul celor mai frumoase tablouri din istorie.
E minunat.
Ignoră asta.
Am ceva mai important să-ţi arăt.
Dr Black, ne-am întâlnit acum câteva zile.
V-am întrebat de biserica din Auvers.
Da. Mă bucur că am fost de ajutor.
V-a plăcut papionul meu.
Da. Şi astăzi am alta tare, dacă pot să spun aşa.
Dar m-am întrebat, între noi doi, în 100 de cuvinte,
unde credeţi că se încadrează Van Gogh în istoria artei?
O întrebare mare.
Dar, pentru mine,
Van Gogh este cel mai bun pictor dintre toţi.
Cu siguranţă cel mai bun
şi cunoscut pictor din toate timpurile,
cel mai iubit.
Îmbinarea lui de culori este magnifică.
A transformat durerea vieţii sale,
care îl tortura aşa de mult într-o frumuseţe extaziată.
Durerea e uşor de descris,
dar să-ţi foloseşti pasiunea şi durerea
pentru a portretiza bucurie
şi extaz şi minunăţia lumii noastre...
nimeni nu mai făcuse aşa ceva.
Şi probabil că nimeni nu o va mai face.
Pentru mine, acel om ciudat şi sălbatic
care cutreieră câmpurile din Provence
nu a fost numai cel mai mare artist al lumii,
ci şi unul dintre cei mai minunaţi
oameni care au trăit vreodată.
Vincent. Îmi pare rău.
Îmi pare rău. E prea mult?
Nu. Sunt lacrimi de bucurie.
Mulţumesc, d-le. Mulţumesc.
Cu plăcere.
Îmi pare rău pentru barbă.
Asta schimbă totul.
Voi ieşi din casă mâine
cu şevaletul în spate ca un om schimbat.
Tot nu îmi vine să cred că unul dintre lanurile cu fân
erau în muzeu. Ce ruşinos.
A fost o mare aventură şi o mare onoare.
Ai reuşit să devii primul doctor
care mi-a schimbat viaţa.
Sunt încântat. Nu te voi uita niciodată.
Sigur nu vrei să
- iei considerare căsătoria? - De data asta.
Nu prea sunt genul care se căsătoreşte.
Haide. Hai să ne întoarcem la galerie chiar acum.
Timpul poate fi rescris. Ştiu că se poate. Haide!
Lunga viaţă a lui Vincent Van Gogh.
- Vor fi sute de tablouri noi. - Nu sunt sigur că vor fi.
Haide!
Avem aici ultima creaţie a lui Vincent Van Gogh,
care s-a sinucis la numai 37 de ani.
Este recunoscut că fiind unul
dintre cei mai buni artişti ai lumii.
Dacă doriţi să mă urmaţi...
Deci ai avut dreptate. Niciun tablou nou.
Nu i-am schimbat deloc viaţa.
Nu aş spune asta.
După cum văd eu lucrurile,
fiecare viaţă este o grămadă de lucruri bune şi lucruri rele.
Lucrurile bune
nu mereu le ameliorează pe cele rele.
Dar, viceversa... lucrurile rele
nu strică lucrurile bune sau le face mai puţin importante.
Şi noi sigur ne-am pus la grămada lui de lucruri bune.
Şi dacă te uiţi atent...
... poate chiar am făcut câteva mici schimbări.
Fără Krafayia.
Dacă ne-am fi căsătorit, copiii noştri
ar fi avut părul foarte, foarte roşcat.
Roşcatul suprem.
Mai strălucitor decât floarea soarelui.
Din episodul următor
Alo? Am nevoie de ajutor. S-a produs un accident.
Ce naiba face acolo?
Ai pus anunţul? Am pus-o astăzi. Pe fereasta papetăriei.
Găseşte-mi un bărbat.
Sau va trebui să te mulţumeşti cu mine.
Mai întâi mulţumeşte-te tu cu mine.
Te iubesc, te iubesc, te iubesc.
Te iubesc. Te iubesc.
E bine, pentru că eu sunt noul tău chiriaş.
Traducerea şi adaptarea: phantom/al3x04 Subtitrări-noi Team
www.subtitrări-noi.ro Comentarii pe www.tvblog.ro