În episodul anterior din Persons Unknown:
Megan?
- Unde e fata mea? - Mamă!
Ce vrei de la mine?
- Unde suntem? - Nu ştiu.
Cu toţii suntem ostatici.
Nu înţeleg! Ce fel de răpire mai e şi asta?
Implanturi biometrice.
Transportăm cu toţii câte o încărcătură de tranchilizant.
Depăşeşti un anumit punct acolo şi declaşezi implantul.
Joe?
"Ucide-ţi vecinul şi vei fi liberă."
Ok, sunt aproape gata!
L-au pus exact pe muşchi, aşa că trebuie să stai nemişcat.
Ok, aproape gata!
Ok!
Ok, am reuşit!
Am reuşit.
Ok, cine-i următorul?
Eu.
Lasă-mă doar să-l cos.
Doar încă o dată. O dată.
Eşti gata?
O, Doamne!
Aşteaptă, aşteaptă!
Aşteaptă o clipă! Aşteaptă!
O distanţă de un 1,5 m.
O să-mi lase suficient spaţiu să te pot trage înapoi dacă se întâmplă ca înainte.
Las-o mai uşor.
Nu putem fi siguri că din cauza implantului ne-am pierdut cunoştinţa.
- E bine? - E bine. E bine. Da.
În regulă, ai ajuns în acelaşi punct.
- Eşti sigur că aici ne-am prăbuşit? - Marcheză-l!
Acum, mai fă un pas, uşor.
În regulă, marcheză-l!
Arată bine! Arată bine!
În regulă, marcheză-l!
Arată bine!
Marcheză-l!
Arată bine!
Marcheză încă unul!
Hei, hei, opreÅŸte-te! OpreÅŸte-te!
- OpreÅŸte-te! Hei! - Las-o! Las-o! Las-o!
Hei! Hei! Hei!
PERSONS UNKNOWN - sezonul 1, ep. 2
=ROVEN-SubTeam=
=www.subtitrari-team.ro=
Ascultă!
Tot ceea ce vreau e să-mi văd fata!
Orice-ar fi chestia asta, orice-ai vrea...
trebuie să fie o cale... oricare!
Trebuie să ştiu că-i e bine.
Dă-mi o şansă să mă asigur că e bine şi, apoi, fac orice-mi spui.
Te implor! Te rog!
Te rog!
- Cam ciudat. - Ce?
- E ca şi cum n-aş fi forţat-o! - Da, la fel cu dulapul.
Şi, de fapt, totul a fost curăţat şi rearanjat.
Patul este făcut.
Iar acele încuietori metalice de la geam... dispărute.
Da, şi totul fără niciun zgomot.
Sunt şi alţii pe lângă directorul de noapte şi tipii ăia de la restaurantul chinezesc.
Dar unde sunt?
Ei bine, dacă mă gândesc prea mult la asta o să înnebunesc, aşa că...
Nu crezi că asta îşi doresc, nu-i aşa?
- Tu aşa crezi? - Nu ştiu.
Vreau să zic, n-are sens, dar... ce-a avut sens până acum?
- Eşti bine? - Da, sunt bine.
Cred că ceilalţi ne aşteaptă.
Poftă bună, vă rog!
Cu toţii, poftă bună!
Peştele e proaspăt, delicios.
Vă rog, poftă bună.
Ok, ce dracu' a fost aia acolo?
Ă... cel mai probabil un S.A.R.
- Ce-i aia? - Sistem Activ de Respingere.
Transmite microunde de intensitate ridicată.
Stimulează moleculele de apă din piele.
E aceeaşi tehnologie folosită la reîncălzirea unui burrito...
la cuptorul cu microunde, numai că acum, tu eşti burrito.
Armata le-a folosit în Irak în mare parte pentru controlul maselor.
Adică, nu te omoară, dar provoacă suficientă durere...
încât te face să-ţi doreşti asta.
Ok, deci au aceste arme neletale care acoperă toate ieşirile din oraş.
Probabil de jur-împrejurul oraşului...
cel mai probabil poziţionate undeva în afara limitelor oraşului.
- Păi, atunci, asta e. - Trebuie să fie o cale să le oprim.
Cu siguranţă, pot fi învinse. Trebuie să mergem, mai întâi, în recunoaştere,
să ne dăm seama câte sunt şi, mai important, unde sunt amplasate.
- Tot nu înţeleg de ce toate astea? - De ce ne fac asta?
Vă repet: răscumpărarea. E singurul motiv pentru care ne ţin în viaţă.
Sau suntem în direct la vreo emisiune TV perversă de prin Dubai.
Toate camerele astea de pe aici...
O mulţime de căpăţâni cu turbane se prăpădesc de râs probabil chiar acum.
privind necredincioşii cum ţipă de durere.
Eu ştiu din ce cauză sunt aici.
Tatăl meu.
- Şi cine dracu' e tatăl tău? - Ambasadorul SUA în Italia.
Franklin Fairchild?
Fostul şef al CIA e tatăl tău?
Stai un pic. De ce-ar vrea tatăl tău să ne răpească?
Am spus din ce cauză sunt eu aici.
Voi, restul, trebuie să vă daţi seama singuri din ce cauză sunteţi aici.
Şi ce-ai fi putut face tu, să-l determini pe tatăl tău să te arunce într-un oraş...
înconjurat de arme care provoacă durere de-ţi topeşte faţa?
Nişte chestii...
Păi... vă spun eu ce cred că ar trebui să facem. Cred că ar trebui...
să-l luăm bine la bătaie pe directorul de noapte imediat ce apare la serviciu.
- Iar motivul care ar fi? - Că-i, evident, unul dintre ei...
Sunt absolut de acord. Pare să fie singurul care ştie mai multe decât noi.
Şi nimic nu motivează cooperarea mai mult decât vreo două degete rupte.
- N-o să facem asta. - Să crezi tu!
N-avem niciun motiv să facem asta.
Nu ştie mai multe decât noi. Ne-a spus asta deja.
- Exact! El ne-a spus... - Sergentul are dreptate!
Trebuie să ne dăm seama cu cine avem de a face, mai întâi.
Să ne dăm seama ce-i cu oraşul ăsta.
- De acord! - Şi eu la fel.
Sergent!
În regulă!
Tu iei zona de est. Voi doi, vestul.
Tu, capătul din sud al oraşului, iar eu voi lua nordul.
Verificaţi clădirile. Există subsoluri? Există hărţi ale zonei înconjurătoare?
Orice ne-ar putea da un indiciu. Cel mult două ore.
Ne întâlnim din nou aici, punem laolaltă ceea ce ştim. Întrebări?
Ă, da. Din ce film "Rambo" ai aterizat?
Nu... nu înţeleg. De unde aţi scos voi "copil abandonat"?
Aveţi înregistrările de supraveghere.
Nu arată nimic care ar putea fi numit, măcar de depate, concludent.
Nu, nu. După toate normele, femeia asta era o mamă bună.
Haide, Robert! Se întâmplă ceva mult mai important aici.
Ce perspectivă anume cauţi, mai exact?
- Răpiri extraterrestre? - Amuzant!
- Ai luat un interviu bunicii, corect? - Da.
- Şi n-ai remarcat nimic ciudat acolo... - Pe bune?
O, haide! Bunica nu e deloc speriată.
Nu e nicio legătură fizică între dispariţia mamei şi bunică.
Poţi să te uiţi, măcar, dacă este ceva în arhive?
Sunt destul de ocupat, dar... o să văd ce pot să fac.
- Bună! - Bună!
Cum îţi merge azi? Pot să-ţi aduc ceva?
Mi-e bine...
- Cafea cu lapte? Pedichiură? - Nu, cred... cred că mi-e bine.
Dă-mi voie să-ţi spun eu de ce NU îţi este bine.
Am fost răbdătoare, aşteptând o completare la povestea vagabondului decapitat.
- Mă ocup. - Nu, nu te ocupi!
Ştiu ce faci.
Pierzi vremea în fundătura asta care nu duce nicăieri cu mama dispărută.
- E ceva cam ciudat legat de asta, Kat. - Cunosc schema asta...
Acum urmează să mă convingi ce poveste minunată este asta.
Pentru că este.
Şi nu doar o poveste minunată, dar chiar o poveste cu continuări.
Multe articole de primă pagină... timp de săptămâni.
Nu ştiu ce te-a apucat, Renbe. Timp de cinci ani ai fost regele...
nenorocirilor şi te-am adorat pentru asta. pentru că mi-ai făcut munca atât de uşoară.
Rămâi la ceea ce eşti priceput.
Lasă poveştile legitime jurnaliştilor adevăraţi, bine?
Aştept un sac de 5 kg de mizerii calde...
pe biroul meu până la sfârşitul zilei. Să nu vii cu scuze!
Un tip pe placul meu.
La dracu' cu recrutul şi verificarea perimetrului.
Numele meu e Blackham, apropo. Bill Blackham.
Nu ştiu dacă m-am prezentat aşa cum trebuie.
Charlie Morse.
- Deci, care-i planul, dl. Morse? - O, cred că ştii, dl. Blackham.
Aşteptăm să apară directorul de noapte, iar apoi vom... o!
Ei bine, iată o surpriză plăcută!
- Cognac, dl. Blackham? - Nu m-ar deranja deloc.
O, păi... pentru succes!
Şi, ăăă... libertate.
Aşa să fie, frate!
Aşa să fie!
Haide!
Soldăţelul ăla a zis că trebuie să explorăm toate clădirile în care reuşim să intrăm.
Ce se-ntâmplă dacă-mi iau ceva de îmbrăcat?
Deci... ce, eşti doctor sau ceva de genu' ăsta?
Psihiatru, de fapt. Dar am făcut ture de gardă când eram studentă.
- Ce părere ai? - Eu? Nu ştiu...
Nu... nu prea sunt calificată în domeniul modei.
E un pic retro.
O, ce mai contează...
- Hei, ei ne urmăresc, ştii? - Da. Şi?
Ziceam aşa...
Ia uite, pervers nenorocit! Să-ţi pui pofta-n cui!
Haide, doctore! Să-ţi găsim ceva de îmbrăcat.
- Moira. Zi-mi Moira! - Moira.
- Super nume. - Merci.
- Asta-i deprimant. - Dar controlabil.
Adică nu sunt kilometri de ocean sau sârmă ghimpată.
Copaci.
Copacii sunt... copaci.
Da, numai că şi arme neletale şi Dumnezeu mai ştie ce altceva.
Dumnezeu n-are nimic a face cu locul ăsta.
- Deci, crezi în Dumnezeu? - Să înţeleg că tu nu crezi?
Ştii că ai un fel enervant de a răspunde la o întrebare cu altă întrebare?
Eşti conştient de asta?
Scuze. Nu... nu e cu intenţie.
Da! Cred că există un Dumnezeu.
Tot ce ştiu e că nu trebuie să aştept vreo intervenţie divină să scap de aici.
Tot ceea ce ştiu e că fiecare secundă petrecută aici e un risc pentru fata mea.
Megan?
Megan? Unde eşti?
Aici, buni!
Pari că te distrezi. O, puiule, te-ai jucat cu puzzle-ul lui buni?
Da, buni.
Pentru că îmi lipsesc câteva piese.
Iar un puzzle nu e foarte bun când lipsesc unele piese, nu-i aşa?
Nu.
Puiuţ, când termini joaca, să vii la buni să avem o discuţie...
despre respectarea proprietăţii altor persoane, bine?
Bine.
Fiecare ieşire din oraş e acoperită de arme neletale.
Nu-i nicio surpriză.
Da, n-am putut vedea nimic de la balcon, doar... o mulţime de copaci.
Copaci?
Da, kilometri întregi..
S.A.R.-urile sunt bine camuflate, dar sunt acolo, cu siguranţă.
Credeţi-mă. Le-am simţit pe toate pe propria piele.
Păi, cred că trebuie să găsim un întrerupător.
Sau să venim cu un plan nou.
Eu nu vă înţeleg, oameni buni.
- Omul acela... ştie! - Cu siguranţă!
Aşa că, ne putem lovi cu capul de peretele acela de radiaţii toată ziua...
dar vă garantez, cu convingerea necesară...
nenorocitul acela ne va conduce pe toţi afară de aici.
Mă scuzaţi!
Vroiam doar să vă spun că cina va fi servită într-o oră.
Poate vreţi să vă aranjaţi.
Unde e cina diseară?
La Palatul Palace, chiar peste drum.
- Nu, din nou! - Da, domnule!
Păi, nu ştiu ce vreţi voi, dar eu am nevoie disperată de un spa...
sau măcar un duş.
Te duci la cină?
- Tu? - Da. Ne vedem acolo.
Ne vedem acolo.
"Vei câştiga curând un mare premiu sau o recompensă."
- Da? - Sunt eu, Moira.
Vin într-o clipă.
Bună.
- Păi, nu-i aşa că arăţi uimitor? - Merci.
- Nu vii la cină? - Ba da.
Dar uită-te la asta. A apărut, pur şi simplu la mine în cameră.
- Îmi dai voie? - Sigur.
O gogoaşă de vanessa cardui... Fluturele Doamna Pictată.
Bine, e în cocon acum. Dar vezi culorile de la capătul larvei?
Înseamnă că e aproape gata să iasă.
- E otrăvitor? - Nu! Nu, nu... e destul de obişnuit.
Se găseşte peste tot în lume.
Se pare că ştii o mulţime despre el.
Da, îmi place să citesc despre diferite lucruri.
Tu l-ai pus aici?
Te-ai strecurat în camera mea şi-ai pus... gândacul ăsta aici, Moira?
De ce-aş face asta?
Cum aş fi făcut-o?
Presupun că n-ai fi putut...
E exact stilul nenorocitului ăla pervers de taică-miu să mă tortureze cu o metaforă.
Putea fi mai evident decât atât?
Nu, nu, nu! Te rog, nu!
Nu-l vreau aici. Mă sperie de moarte.
Am eu grijă de el. Te rog!
Cum vrei.
Vă salut, domnilor. Cu ce vă pot ajuta?
"Omoară-l pe Joe şi vei fi liberă."
Ăsta-i răspunsul tău?
Asta-i ceea ce vrei?
Ajutor!
Cineva să mă ajute, vă rog!
Ajutor, vă rog!
Ajutor!
Vă rog, domnilor!
Hei!
Am început să obosim de rahatul tău, amice!
Acum, mergi!
Vă rog! Mă vor omorâ.
Nu le pasă de mine. Eu sunt exact ca şi voi.
Mişcă! Mergi!
Hei! Opreşte-te!
Ai avut posibilitatea. Acum, ne ocupăm noi.
Ajutaţi-mă, vă rog!
- Blackham, lasă arma jos! - Du-te naibii!
- E unul dintre ei. - Nu sunt! Jur!
N-ar prăji pe unul de-al lor. Tot ce trebuie să facem e să-l împingem în zid...
Ei vor închide arma şi noi trecem repede chiar prin spatele lui.
- N-o să meargă! - Pe dracu' n-o să meargă!
Ne privesc tot timpul.
Crezi că, dacă era unul dintre ei, n-ar fi intervenit până acum?
În special, încă de când voi l-aţi jucat în picioare.
E biletul nostru de ieşire!
Nu puteţi face nimic să ne opriţi din a-l împinge peste...
Bine.
Bine, bine.
Îmi pare rău de toate astea.
Ce? Unde se duce?
Ştiam eu!
Ai văzut asta?
Scuze.
Asta va calma înţepăturile.
- O, nu! Prea devreme. - Nu şi pentru mine.
Deci, care-i planul tău, geniule, acum că ne-ai făcut praf singura
şi unica şansă de a ieşi din iadul ăsta?
Are dreptate. La naiba!
Poate.
Crezi c-ar fi trebuit să-l torturăm pe tipul acela până ceda?
Chiar de-ar fi fost unul dintre ei, tortura n-ar fi mers.
Niciodată nu merge.
Da, de acord.
Dar, dacă planificam cu un pic mai multă grijă...
poate aveam o şansă ca măcar unul dintre noi să evadeze.
Cum se spune... după ce se-ntâmplă e uşor de zis.
Cam aşa ceva, cred.
Şmecheria e să te menţii în alertă, pregătit.
Chiar aşa, sergent?
Şi să te rogi Dumnezeului la care ai ales să te închini, domnule.
E mai uşor de zis decât de făcut.
Nu te străduieşti destul, dacă nu te superi că spun asta.
- Tati, ştiu adevărul. - Vorbim despre asta mai tâtziu, bine?
Ştiu adevărul! O să plăteşti.
E, cu adevărat, un om de treabă cât timp nu ajungi să-l cunoşti...
E deschis.
Bună.
Eşti bine?
Mă simt ca şi cum aş fi mahmură...
dar n-am pus o picătură în gură de când am ajuns aici.
Crezi că, poate, mâncarea aia chinezească are ceva în ea?
Cred că suferi din cauza unei depresii.
E o situaţie destul de stresantă pentru noi toţi.
Asta e o subestimare.
Vreau să-ţi arăt ceva. Cred că te va înveseli.
Bine.
Uite!
Nu e uimitor?
Da.
Da, cam este.
Cred că ar trebui să-i dăm drumul.
Cred că ar fi exact ca o terapie pentru amândouă.
Ai vorbit ca un psihiatru adevărat.
Da, păi...
Mi-ar plăcea să fac asta, Moira. Chiar mi-ar plăcea.
Şi mie.
Mă aşteaptă o pensie frumuşică în doi ani. Nu ştiu de ce o risc de dragul tău.
Pentru că eşti prietenul meu?
Suntem orice în afară de prieteni, Renbe.
- Păi, atunci, pentru că-mi eşti dator. - Doamne, te urăsc.
- Ce-ai aflat? - Nişte chestii urâte aici, Mark.
- Cu adevărat urâte. - Despre Janet Cooper?
Păi, nu atât despre ea, cât despre ce i s-a întâmplat.
Majoritatea sunt delicte juvenile şi numai un ordin judecătoresc...
de la Moise, însuşi, va duce la desigilarea acestor informaţii.
Dar e destul din celelalte chestii ca să prinzi idea.
- Cum ar fi? - Citeşte singur.
Îţi spun ceva, totuşi. Acestă doamnă a trecut prin multe.
- Ştii de soţul ei? - Soţul? Nu.
Fostul-soţ. Nu ştiu sigur care. O adevărată figură.
Şi-a luat zborul şi-a părăsit-o când era însărcinată cu copilul.
Un dobitoc, dacă mă întrebi pe mine. Mi-ar plăcea să-l pun deoparte vreo 10 ani.
Ca întotdeauna, nu le ai de la mine.
Iau eu asta! Mulţumesc foarte mult.
- Cine dracu' eşti tu? - Nimeni despre care-ai vrea să afli.
- Acum, dă-mi plicul! - Du-te dracului!
Şi te-am rugat aşa frumos. Nu mai e respect pentru politeţe în ziua de azi.
Acum, am destulă răbdare cât să te mai rog doar o singură dată:
Dă-mi plicul!
Bun băiat.
Care-i treaba?
Hai să zicem că am un client care nu s-ar da înapoi de la nimic ca să fie...
sigur că niciuna dintre informaţiile astea nu ajung în fiţuica ta jegoasă.
Cum ar fi mama lui Janet Cooper.
Acum, vezi tu, dl. Renbe, întrebări ca asta... astea vor fi moartea ta.
Ştii, Tori a găsit o larvă în camera ei. Într-un borcan.
- O ce? - O larvă.
Gogoaşă?
Cocon?
A apărut, pur şi simplu, ca ceva magic.
Chiar aşa? A apărut, pur şi simplu?
Era lângă blestematul ăla de bilet pe care l-am primit noaptea trecută.
"Vei câştiga curând un mare premiu sau o recompensă."
A mai apărut cuiva ceva din senin în cameră?
- Nu, nimic. - Nu.
Sigur că nu.
E doar tatăl meu, care-mi face farse.
Deci, crezi că toate astea se învârt în jurul tău, nu-i aşa?
În mare parte, da.
Ce-a fost asta?
Ce dracu a fost asta?
Cred că e arma!
Cel puţin, explozia a venit de unde ar fi trebuit să fie arma.
- Ce vrei să zici? Fulgerul a terminat-o? - Aşa pare.
- Atunci, ce mai aşteptăm? - Hei, unde te duci?
- Lasă-mă! - Unde te duci?
Dubiţa! Ar trebui să luăm dubiţa.
- Cum luăm cheile? - O pornesc din fire eu.
Hei? Vânzător de maşini uzate!
N-avem prea mult timp. Îşi vor da seama că R.A.S.-ul e căzut.
Nu ştim câte altele sunt acolo.
În regulă, trebuie să creăm o diversiune.
- O fac eu! - Bine, să mergem!
Hai! Hai, hai, hai!
Haideţi, grabiţi-vă!
A... Doriţi ceva?
Vă ajut eu! Noi vă putem ajuta!
Vă rog!
Vreau să vă ajut! Bine, vă rog, opriţi.
Putem face ceva să vă ajutăm.
Bine, am reuşit!
- Stai, opreşte! - Nici gând, soră!
Moira e în restaurant. Trebuie!
Hei, du-te!
Grăbeşte-te!
Haide!
Să mergem!
Dă-i drumul odată! Haide!
Hei! Haide, Charlie!
De unde ştim că blestemăţiile alea sunt oprite?
Nu ştim! Haide!
Haide! Intră!
Hei.
Ştiam eu!
Am trecut!
- Ai idee cât e ceasul? - Scuze, şefa.
Unde-ai fost? Am fost îngrijorată.
Vroiam doar să te anunţ, renunţ la povestea cu mama dispărută.
Ce te-a făcut să te răzgândeşti?
Era o fundătură, exact cum ai zis tu.
Ce-i asta?
M-am lovit cu capul de uşa frigiderului.
Ştiu ce trebuie făcut să-ţi treacă.
Contam pe asta.
Să vă spun eu ce-am să fac:
Am să mănânc cea mai mare friptură pe care o să pun mâna.
Trebuie să ajungem cât mai departe de aici...
Atât cât ne duce rezervorul cu benzină, corect, sergent?
Chiar şi după aceea, domnule. Cu piciorul, dacă trebuie.
Hei, zi-mi Joe, bine?
Scuze. Obiceiul. Numele meu e Graham. Graham McNair.
- Încântat, Graham! - La fel, domnule... ă, Joe.
Cineva va plăti pentru asta.
- Da? - Da.
Chiar dacă îmi va luat tot restul vieţii.
Cine ne-a făcut asta, va plăti.
Ai dreptate.
A fost destul de inteligent, ceea ce ai făcut acolo, în spate.
Ce?
I-ai speriat de moarte pe băieţii ăia.
Aşa se pare.
Şi te-ai descurcat să salvezi toate fundurile acestui grup.
Ce?
Ce-i aia?
Nu opri.
Nu opri!
Ce faci? Ce faci?
- E ceva în neregulă cu asta! - Ar putea fi ajutoare!
Hei!
- Hei, are dreptate! - Nu, o să ne lovim!
Are dreptate! Are dreptate!
O să ne omori pe toţi!
Haide, haide!
Bună seara!
Se pare că ploaia nu va mai dura mult.
Ar trebui să fie o zi frumoasă mâine.
Ce zici de asta?
De imaginat...
Nu, Tori! Tori, îmi pare rău.
- Îmi pare rău! Credeam că asta... - N-ai crezut bine, nu-i aşa?
Nu te preocupa, eşti doar una dintr-un lung şir de psihiatri...
care şi-au încercat vrăjile pe mine cu rezultate dezamăgitoare.
- Nu, eu nu sunt psihiatru. - Ce-ai zis?
Eu sunt pacientă... pacientă la psihiatrie.
Sau, cel puţin, eram până să vin aici.
La Spitalul Sf. Maria în Sandusky, Ohio.
E din ce în ce mai bine.
Îmi pare rău.
Am probleme cu adevărul, dar voi... voi fi mai bine, promit.
Te rog, îmi pare rău.
Îmi pare rău.
Alo?
Alo!
- Cine e? - Mami?
- Megan, puiule, tu eşti? - Da, mami! Unde eşti?
Tu unde eşti? Eşti bine, pui?
- Megan? - Mami?
- Unde eşti, pui? Eşti bine? - Mami?
Unde eşti?
Puiuţ, te rog, nu ridica singură telefonul.
Alo? Cine e?
Alo?
Alo, mamă?
Nu... nu te aud! Cine e?
Alo?
Nu te aud!
- Mamă! Mamă! - Sunt interferenţe.
- Megan! - Mami!
Megan!
- Megan! - Mama!
- Megan! - Unde eşti?
Doar o clipă!
Ce faci, Janet? Janet! Janet!
Lasă arma jos!
- Ce-i asta? - Tu să-mi spui.
Janet... Nu aşa trebuie, bine?
Ascultă-mă! Lasă arma jos!
Fata mea e în pericol, Joe!
Înţeleg.
Îţi dau cuvântul meu, vom face tot ce putem să plecăm de aici.
Am încercat tot ce se putea.
Trebuie să crezi că avem o cale de ieşire.
- Janet, trebuie să crezi! - Taci odată!
Taci, te rog!
Asta e ceea ce vrei? Îl împuşc pe tipul ăsta şi sunt liberă?
Plec de aici, îmi recapăt fata şi trăim toţi fericiţi până la adânci bătrâneţi?
Asta e?
Chiar aşa?
- Janet... - Nu mişca!
Nu vrei să faci asta. Asta n-o va ajuta pe fata ta.
Gândeşte-te!
Nu vrei să faci asta! Nu... nu vrei!
Uită-te la mine! Nu vrei să faci asta!
Nu, Janet. Nu e asta soluţia!
Nu suntem o grămadă de şobolani într-un labirint! Suntem fiinţe umane!
Şi m-am săturat să fac jocurile tale bolnave!
Şi dacă i se întâmplă ceva fiicei mele...
orice...
Îţi vei dori să mă fi ucis în prima zi.
=ROVEN-SubTeam= =www.subtitrari-team.ro=
=ROVEN-SubTeam= rov_en@yahoo.com