Pozdrav. Ja sam James Michener.
A ti vrhovi su dio veličanstvenog planinskog lanca zvanog Stjenjak.
Granitni divovi koji su bili dio ove zemlje oduvijek,
koji simboliziraju snagu i slobodu naše nacije.
pretpostavljam da je moj glavni razlog za pisanje knjige "Centennial"
bio pitati nas, vas i mene,
jesmo li svijesni što se događa upravo sada, ovoj zemlji koju volimo,
ovom tlu o kojem životno ovisimo.
To je roman, naravno,
i njegovi likovi i scene su imaginarni.
Ali postojali su francuski traperi iz Kanade,
kao čovjek koji se nazivao Pasquinel.
Bilo je planinskih ljudi iz Škotske kao čovjek imenom Alexander McKeag.
Postojao je zlatar u St. Louisu kao Hermann Bockweiss,
vojni časnik kao Maxwell Mercy,
zapovjednik paravojske kao Frank Skimmerhorn,
vođa puta iz Teksasa kao R.J. Poteet,
i određeni pozadinski događaji i likovi su stvarni.
U 1820-ima i '30-ima, gorštaci traperi su održavali
godišnja okupljanja (Rendezvous) u Stjenjaku.
1851 godine, bio je veliki skup u utvrdi Laramie
kada se 10,000 indijanaca okupilo da prihvate sporazum sa našom vladom.
1864, g., bio je pokolj
koji je do ovoga dana jedna od najvećih tragedija naše nacije.
I isto desetljeće je vidjelo velika vođenja stoke na sjever iz Teksasa
Stoka će donijeti potrebu za gradom.
Gradom kao onim kojeg sam ja nazvao Centennial.
Ovo je priča o tom gradu.
To je velika priča
o ljudima koji su pomogli učiniti ovu zemlju onakvom kakva je,
i o zemlji koja čini ljude onima što oni jesu.
I to je priča o vremenu.
Ne samo kao zapis nego isto tako i podsjetnik.
Podsjetnik smo da tokom nekoliko godina koje su darovane svakome od nas,
mi čuvari zemlje.
Mi smo, istovremeno, čuvari svojega naslijeđa,
i nosioci svoje budućnosti.
Ostanite s nama u velikoj pustolovini o američkom zapadu.
Kada je Zemlja već bila drevna,
dobi neshvatljive čovjeku,
događaj ogromnog značaja dogodio se u području
koje Ä‡e kasnije biti poznato kao Colorado.
Prije milijardu i sedamsto miliona godina,
nezaustavljiva sila provalila je kroz koru i stvorila stijenu podloge.
Taj kamen izdržati će do ovoga dana.
Na njemu će nastati planine u nizu.
Preko njih lutati će rijeke.
Divlje, nedisciplinirane, nasilne arterije života
koje su dio beskrajnog ciklusa stvaranja i rušenja,
ispiranja starih naslaga
i polaganja novog kamena,
koristeći iste materijale opet i opet.
Do godine 15 000 prije Krista, glavne osobine
zemlje oko onoga što će postati Centennial bile su uglavnom određene.
Nekoliko milja na sjevero-zapad bila je oštra litica,
ležaji vapnenca puno starijeg od Stjenovitih Planina.
Na zapad i blago na jug bila je zaobljena planinska dolina
gdje su grumeni zlata bili odvajani od stijena djelovanjem ledenjaka,
i skriveni na dnu toka.
još jedno osobito mjesto bilo je na zapadnoj obali
lutajućeg, blatnjavoga potoka gdje će Centennial nastati.
Mala podvodna spilja koja možda nikada ne bi bila pronađena
osim zbog ubojstva počinjenog 11 000 godina nakon njenog nastanka.
I konačno, tu je rijeka.
Tužna, zbunjena, nikakva rijeka,
pješčano dno lutajuće primisli.
Njezino ime je ravno kao i njen izgled.
Rijeka South Platte.
Ipak nakratko, bila je autocesta imperija.
Bila je razlog uzbudljive avanture
i sredstvo prema kojemu su pustolovi živjeli.
I tako je pozornica postavljena,
zemlja je postala dom živih bića.
Jedno od najdražih i najtvrdoglavijih od svih stvorenja
došlo je obitavati u potocima Kolorada.
Jedno od najsmrtonosnijih i najstrašnijih našlo je utočište u kamenitim skrovištima.
Konj se vratio na nepregledne ravnice koje su bile njegovo mjesto podrijetla.
I vrsta bizona došla je iz Azije
lutati područjima koja će jednoga dana biti Centennial.
Ta dlakava zvijer postat će središte kulture američkih indijanaca,
nomadskih ljudi koji su migrirali iz Azije prije 12 000 godina
i ostali razviti primitivni društveni poredak
i duboko poštovanje prema zemlji.
U godini 1756.,
rascjepkana skupina plemena koja su se nazivala samo "Naši ljudi",
suočila se sa velikom krizom.
Indijanci koji su ih okruživali imali su konje,
koji su ih činili pokretljivijima u lovu i moćnijima u ratu.
Rat između različitih plemena velikih prerija bio je
vrsta opasne igre često rezultirajući smrću.
Ono što je bilo bitno bilo je pokazivanje hrabrosti.
Hrabrost se pokazivala dodirivanjem ili udaranjem neprijatelja rukom ili oružjem,
praksom koja će kasnije postati poznata kao brojanje udaraca.
Ali najhrabriji od svih činova
bio je da ratnik sputa sam sebe i suoči se sa naprijateljem.
Privezan za zemlju bizonovom kožom i sa svojim vlastitim zavijetom
da se bori koliko god mu snaga traje.
Zbog svoje hrabre geste prema neprijatelju,
taj čin bi gotovo sigurno završavao ratnikovom smrću
i provodio se samo pod očajničkim okolnostima.
Za naš narod godina 1756. bila je takvo doba,
jer nisu imali konje i znali su da ne mogu dugo preživjeti bez njih.
Moj otac...
Ja sam tvoj otac.
Moj pravi otac, gdje je on?
On odlazi.
Zašto? Gdje je?
Slušaj me.
Samo stijene žive vječno.
Samo kamenje živi vječno.
Sivi Vukče. Moj otac.
Ja sam sada tvoj otac.
Ovaj maldi indijanac imao je 9 godina kada se prvi put susreo sa smrću.
Bila je to stvar koju nije mogao shvatiti,
ali s kojom će se naučit suočiti bez straha.
Nisi pribavio ništa konja? -Ne.
Onda je moj otac umro ni za što.
Podnevno Sunce se vezao.
Odbrojao je mnogo udaraca.
Ponosan sam što mi je on bio brat.
Ti možeš biti ponosan što ti je bio tac.
I oboje se možemo nadati umrijeti takvom smrću.
Samo stijene žive vječno.
Zvao se Hromi Dabar,
i bilo mu je suđeno postati velikim vođom
u vrijeme kada se sila koju indijanci nisu mogli zamisliti
polako neizbježno primicala prema njima.
Sila koja će promijeniti njegov način života zauvijek.
Kako se stoljeće primicalo kraju,
Hromi Dabar ga je proživio polovicu
i vidio mnoge stvari,
a sada mu je bilo rečeno da će vidjeti boga.
Nije on bog. On je čovjek.
Kreće se kao bizon, kao da posjeduje preriju.
I vukovi bježe od njega.
Možda su siti od drugog plijena.
Možda imaju razloga bojati ga se. Koža mu je drugačija.
Koža Uta je drugačija, isto.
On je čovjek, trebali bismo razgovarati s njim. -Ne.
Sigurno je ubio puno Pawneeja da stigne do ovdje.
Mogao bi nas ubiti ako odemo k njemu.
Čekat ćemo do mraka, a onda vidjeti kakva je njegova magija.
Bio je to jedan od mnogih dodira za Hromog Dabra,
ali bio je to početak novog doba.
U tom trenu uzajamnog straha i povjerenja,
sporazum je potpisan između indijanca i bijelog čovjeka.
Sporazum koji će zauvijek promijeniti način života na američkom zapadu.
On je bio "coureur de bois". Onaj koji trči u šumi.
Maleni, snažan Francuz koji je nosio crvenu pletenu kapu iz Quebeca
i nazivao sebe Pasquinel.
Ponio je sa sobom pokrivače iz Kanade,
šarene tkanine iz New Orleansa,
srebro iz Njemačke i perle iz Pariza.
Sa dolaskom proljeća trgovao je sa Arapahoima,
ime kojim su se druga plemena obraćala "Našim Ljudima".
Sprešao je svoje kože u bale koje su težile 50 kila.
I kroz taj uman jezik znakova ravnica
koji je stariji od govora samog,
Hromi Dabar mu je dao do znanja da je dobrodošao ponovo doći.
Naznačio je isto trgovcu, da je dar koji želi drugi puta, bila puška.
Jer je vidio njezinu strašnu moć
i znao da je to oružje budućnosti.
I bijeli čovjek se složio donijeti mu jednu.
Tada su ga Arapaho upozorili na Pawneeje.
Pasquinel je prešao njihovu zemlju u sigurnosti kada je dolazio,
ali Arapaho su inzistirali da mu neće dopustiti proći ni sa čim vrijednim.
Čak ni sa njegovim životom.
Idući na istok našao je rijeku neprohodnom
i bio je prisiljen nositi kože.
Izabravši skrovište za svoj kanu
u šumarku uz obalu,
pokrio ga je grmljem i nastavio pješice
prenosti na nogama prvu od svojih bala
na daljinu od preko 7 milja.
Zadovoljan što su bale bile dobro skrivene,
izračunao je sate preostale dnevne svijetlosti
i okrenuo se natrag u srce teritorija Pawneeja po ostale kože.
Ti dođi!
Pratim.
Ja, Divlja Voda.
Pasquinel.
Puška?
Oui. Puška.
Kao i Hromog Dabara, glavni interes Divlje Vode
bilo je oružje kojega je trgovac nosio.
Pawneeji su susreli bijelog čovjeka prije,
govorili nešto njihova jezika,
i dobro znali moć puške.
Ti dolaziš od kuda?
Iz St. Louisa.
St. Louis gdje sunce izlazi.
Bio sam sa Hromim Dabrom.
Koliko dugo ti sa Hromim Dabrom?
Sigurno su ti tvoji ljudi rekli kad sam prolazio.
Vidio sam da me prate.
Ti ostao dugo. Zašto?
Trgovao dabrovinom.
Trgovao puška?
Non.
Trgovao ogrlice i perle.
Za tebe.
I tvoju ženu.
Ja imam 4 žene.
Ti pametan čovjek.
Mi biti prijatleji, Pasquinel.
Ti meni dati puška, mi biti dobri prijatleji.
Ne. Trebam pušku.
Ja mogu uzeti.
Ne ako si moj prijatelj.
I ne ako želiš naučiti kako koristiti pušku.
Ti pametan.
Idući put kad dođeš ti ponesi meni puška.
Puška vrijedi mnogo dabrova.
Imamo dabrova u izobilju.
Ponijet ću pušku.
Prihvaćanje i odlazak bili su tako prijateljski
da je Pasquinel znao da su riječi Hromog Dabra bile istinite.
Morati će se boriti.
Dovraga, tvrdoglav je, taj Pawnee.
Pawnee.
Čejen.
Izvuci.
Ne!
Ja ću.
Zagrizi.
Vrh se zabio u kost. Ne mogu ga izvaditi.
Gurni unutra, okreni i vuci.
Ti bi umro.
Onda ju odreži ispod kože.
Svi će Čejeni čuti za Pasquinela.
Dabrovina! Puno Dabrovine!
Mi trgovati. Vi trgovati puška?
Trgovati? Da, naravno. Prodavat ćemo oružje.
To su moje kože! Oni su ih ukrali od mene!
Uzmite ostale kože.
Potopite te kanue.
Njegov kanu, puška, njegova zaliha robe i kože su nestali.
Nakon dvije godine rada,
sve što je imao bio je nož na njegovu boku
i vrh strijele u njegovim leđima.
Zabijena je u kost.
Odrezana je dobrano ispod površine.
Boli?
Non.
Ovo?
Non.
Mogu ga pomaknuti.
Ali ako možeš izdržati takvu bol,
ne čini nikakvu štetu, ostavio bih ga kako je.
Hoćeš li ići nazad?
Čim nađem dobavljača koji bi me snabdjevao.
K Pawneeima?
Nisam u ratu sa plemenom Pawnee.
Samo sa gusarima.
Hvala vam, doktore.
Platit ću vam čim nađem nekoga da financira moj idući put.
Reci mi, kako je tamo vani?
Nasilno.
Tamo je vjetar koji kao da nikada ne staje.
Ponekad se kuneš da počinješ ludjeti.
I oluje kakve nikad niste vidjeli,
zavijaju i grme svojim gromovima.
A tuče. Tuča veličine deset jaja.
Mogu ubiti čitava jata ptica.
U proljeće, tornada, koja razaraju sve što im se nađe na putu.
A u zimi,
snježne oluje koje ubijaju sve što nije pripremljeno.
A između oluja pada tišina.
Tako tiha da si siguran da postaješ lud
i moliš se da se oluje opet vrate.
A onda kad se vrate, moliš se da opet prestanu.
Kažem vam, ta zemlja je dobra samo za divljake,
a vidjeli ste kakvi su oni.
Ali ja sam vidio gore.
Vidio samo mnogo gore.
Oni su vrlo znatiželjni koliko sporo čovjek može umrijeti.
A ako preživiš indijance i vrijeme, tu su životinje.
Vukovi koji jure u čitavim čoporima,
i zmije koje se protežu od mene do vas
i plaze zube da napumpaju otrov.
To vam zvuči zabavno, monsieur?
Samo se pitam zašto se vračaš.
Jer sam jednostavan čovjek, monsieur.
Bez struke, bez obrazovanja,
Ja poznam samo šume.
Znaš li što ja mislim?
Qu'est-ce que c'est?
Mislim da si našao blago.
Blago?
Ono za što su se borili u Francuskoj.
Za što se moj narod borio u kolonijama.
Slobodu.
Znate li što ja mislim? Što?
Mislim da ste vi opasniji nego Pawnee.
Takav govor mogao bi sve promijeniti.
Volio bih da mogu poći s tobom..
Drago mi je da ne možeš.
Možda... -Što?
Imam pacijenta, trgovca, zlatara,
koji ima trgovačku dozvolu od guvernera.
Oui?
Pa, samo sam mislio da bismo možda nas trojica mogli zasnovati partnerstvo.
Upravo je stigao iz Minhena.
Ime mu je Bockweiss. Hermann Bockweiss.
Sviđa vam se?
Da sam poglavica Čejena, ne bih mogao živjeti bez toga.
To je što želim čuti.
Vidiš, Richarde?
Ovo je čovjek koji poznaje dobar posao.
Ne znam ništa o srebru ali znam indijance.
A vi ne možete napraviti dovoljno ovih.
I ovih, i ovih,
i ovoga
to je pičce de résistance.
Znate li značenje lule?
Puši se za mir, zar ne?
I rat.
I za sve među ljudima što treba blagosloviti.
Mnogim plemenima na ravnicama,
to je najsvetije vlasništvo.
Vjeruju da im lula daje zajedništvo sa svijetom duhova.
Kad izdišu dim, vide to kao dah molitve.
Živi dah duha. Velikog Duha.
Monsieur Bockweiss,
sa ovom lulom možete postati besmrtni.
To bi bilo lijepo, Monsieur Pasquinel,
ali vrlo iskreno, radije bih da me učini bogatim.
Tata?
Oh, žao mi je, nisam znala da imaš društvo.
Oh, u redu je.
Poznaš doktora Butlera. -Ja. Pozdrav, doktore.
Lise.
A ovo je Monsieur Pasquinel.
Moja kčerka, Lise.
Monsieur.
Mislim da bismo trebali znati vaše prvo ime, zar ne?
Žao mi je.
Ne treba vam biti. Nemam ga.
Samo Pasquinel.
Vi ste iz Francuske?
Iz Quebeca.
Kanada? Kako fantastično!
Uvjek sam bila tako znatiželjna o Kanadi.
Nadam se da ćete nam ukazati čast
i doći na večeru večeras i reći nam sve o njoj.
Hvala vam, ali... -Naravno da hoćete.
Lise, odvedi ga u kuću
i natoči mu što god voli.
Doktor i ja odmah ćemo doći.
Ja, Tata.
Monsieur?
Doveo sam ga samo da razgovaramo o poslovnom prijedlogu, Hermanne.
Ali ovaj grad ima samo 500 ili 600 muškaraca, Richarde.
Većina ih je oženjeno, a možda niti jedan nije jak kao ovaj.
Kako god bilo, da sam oprezan čovjek, ne bih ni došao u ovu zemlju.
I da nisam romantik, ne bih imao tako ljupku kčer.
Molim vas, sjednite.
Merci.
Claret? Može.
Sviđa vam se kuća?
Velika je.
Obitelj Chouteau ju je izgradila,
ali bila je...
Željeli su nešto veće. -Veće?
Zašto bi bilo tko htio kuću veću od ovoga?
Kuća govori puno o osobi.
Merci.
Ali ne čini čovjek većim nego što je.
Hoćeo li sjesti?
Bi li vam bilo ugodnije da sjedimo?
Ne. Ne, dobro mi je.
Što vas dovodi u St. Louis? -Rijeka.
Mislim, koji razlog?
Oh, dabrovina.
Vi ste trgovac, onda?
Oui.
Trebala bih misliti da bi to bilo vrlo usamljeničko zanimanje.
Zanimanje? Ne, ne.
to je posao.
A kad čovjek radi, uvjek je sam, n'est-ce pas?
Ja.
Ja, pretpostavljam da je to istina.
Hoćemo li sjesti?
Tako bih voljela slušati o Kanadi.
Mislim da vam se ne bi svidjela Kanada.
Ne? Zašto?
Jer oni imaju samo malene ljude.
Istina je. Male ljude, ovolike.
Svi.
Ja sam najviši čovjek u čitavoj zemlji.
Nije mi potrebno podsmijevanje.
Plakanje, onda?
Jadna Lise Bockweiss.
Najljepša žena u čitavom St. Louisu,
s kosom kao divlji med,
čije su oči kao planinsko jezero.
Kakva šteta što je tako visoka.
A taj Pasquinel, ako ju želi zagrliti,
trebao bi uzeti sjekiru i odsiječi 3-4 inča s njenih nogu.
Dobro je biti visok. Da sam je visok, vladao bih svijetom.
Ali kako nisam, zadovoljan sam vladati tamo gdje se nalazim, trenutno.
Monsieur Pasquinel...
Non. Pasquinel.
Ne monsieur, ne Henri, ne Jean Pierre. Samo Pasquinel.
Mislim da bih trebala ići pogledati je li večera spremna.
Još uvjek želite da ostanem na večeri?
Pozvani ste.
Oui, ali da pričam o Kanadi.
Tamo gdje mi idemo, nije bitno kako stojiš.
Bitno je kako se krećeš.
A vi, mademoiselle, vi se krećete jako dobro.
Dakle, što ti misliš Hermanne?
Mislim da je to opasan pothvat.
On mora proći kroz koliko ono plemena?
Pawnee, Čejene, Arapaho, Dakote, Komanče, Jute.
Više tisuća indijanaca i jedan bijeli čovjek sam.
Njegovi izgledi za preživljavanje ne mogu biti dobri,
ali ti misliš da on vrijedi rizika ulaganja.
Kad sam gurnuo taj vrh stijele dublje u njegova leđa,
znao sam da boli.
A ja znam ponešto o boli, Hermann.
Čovjek to ne nauči podnosti bez puno hrabrosti.
Mislim da će on donijeti natrag kože.
Ubio si 3 Pawneeja.
Ubio sam 3 lopova.
A ako me tvoji ratnici sad napadnu, ubit ću tebe.
Dvije puške. -Oui.
Za mene?
Jedna za čovjeka koji je rekao da mi je prijatelj.
Koji čovjek sada razgovara sa mnom?
Žao mi je što smo se borili prošle godine.
Ove godine mi biti prijatelji.
Uzmi drugu pušku.
Sad ja imam dvije puškr.
Dovedite crvenu bradu.
I dva bijela čovjeka.
Parlez-vous français?
Samo se smiješi.
Jesi li ih već naučio kako pucati?
Jesi ubio koga?
To moj brat.
Moj brat.
Regardez.
On kaže da su braća.
Izgledaju li ti kao braća?
Ako su braća,
ona je moj brat.
Rekao je ako si ti moj brat, onda je ona njegov brat.
Govorim malo Pawnejskog jezika.
Pričaš u prokleto krivo vrijeme.
Možda bih mogao uvjerit njihove oči, ali ne i uši.
Oprosti.
Braća govore različitim jezicima.
Zar su Pawneeji i Čejeni braća?
A Pawneeji i Arapaho? Ne.
Oni govore jezicima različitih plemena.
Braća pričaju istim jezikom.
Kaže da različita plemena govore različitim jezicima.
Kako mi ne govorimo istim jezikom, ne možemo biti braća.
On laže.
Kaže da... -Govorim toliko na bilo kojem jeziku.
Ne, ne. Ti si taj koji je lagao
kad si mi rekao da mogu proći u miru, lani.
Nosim strijelu kukavice u leđima.
Strijelu Pawneeja.
Mi smo sada braća. To je istina.
Mi smo braća kao što su Arikare braća Pawneejima.
Drugačiji, ali iz iste obitelji.
Znam da ti nisi poslao ratnike da me ubiju prošle godine.
Zato sam se vratio u prijateljstvu kako sam obećao.
I ponio sam ovo da dokažem svoje prijateljstvo.
Kad popušimo, naučit ću te kako pucati iz puške.
Donijet ćemo ti još pušaka nagodinu ako budeš držao svoju riječ.
Razumijem o obitelji kao Arikare i Pawnee.
Drago mi je da ti razumiješ o prošloj godini.
Možeš putovati zemljom Pawneeja.
Ali za svakih 5 koža koje uzmeš moraš meni dati 2.
Jednu.
Prošle godine si rekao jednu, i još uvijek je tako.
Ali mi ćemo odnijeti tvoje kože u St. Louis,
i dobiti više robe nego što možeš na rijeci. -Mi?
Osim ako nemaš bolju ponudu.
Njegova riječ dobra? Isto kao tvoja?
Isto.
Možda ga zadržim ovdje, da budem siguran da se vraćaš iz St. Louisa.
Non. Idemo zajedno, vraćamo se zajedno.
Kako mogu biti siguran?
Zato što sam ja Pasquinel.
Dolazim ti bez straha.
Škotska? -Aye.
Koliko dugo?
Oh, godinu.
Nije ti trebalo dugo da te uhvate.
Baš sam se spremao pobjeći.
Mogao samo to vidjeti.
Vodio si indijanca na sa sobom na uzici kao vodića?
Pobjegao bih ja.
Onda se ispričavam što sam ti pokvario planove.
Ne.
Ne. Dugujem ti zahvalnost što si rekao to što jesi
bez da znaš išta o meni.
A mislim da bi trebao znati.
Ja sam ubio čovjeka.
Kako znaš da ćeš vidjeti čovjeka koji ti je ukrao kože?
Otišli su do Mandana.
Trebali bi se vratiti sada.
Nikad nisi bez odgovora, zar ne?
Ni ti bez pitanja.
Logorujemo ovdje tri, četiri dana.
Ne više.
Smijao si se danas.
Nadam se.
Kad samo ti rekao što sam učinio.
A sada mi želiš opet reći.
Teško je živjeti s tim.
Nikad nisam rekao nikome prije.
Smeta li ti?
Nisam ja svećenik.
Ja nisam katolik.
Bila je to grozna stvar.
Razlog zašto sam napustio škotske planine.
Morao sam otići, zapravo.
Vidiš, bio je plemić, i bio je tiranin
griješan kao sami vrag.
Mislio je jer posjeduje zemlju, da posjeduje i ljude koju ju obrađuju.
Mislio je da može s njima što god ga je volja.
Nikad nije gnjavio mene toliko, ali...
Moja sestra.
Pa, za djevojku kao što je ona,
takav čovjek je gadna stvar, pretpostavljam.
Nikad mi prije nije rekla, što...
Što joj je pokušao napraviti kad bi joj prišao na samo.
Kad sam ga našao s njim,
vidio kako ju je ozlijedio i kako je plakala...
Pa, jednostavno nisam si mogao pomoći.
Morao sam ga otjerati od nje.
A kada je on izvukao mač, potegao sam svoj štap za hodanje,
veliku, kvrgavu palicu, i zahvatio ga punom snagom po glavi.
I on... On je samo ležao tamo.
I Meg, ona je plakala još i jače.
Dragi Bože, bio je to tako gadan prizor.
I onda sam morao otići
jer sam znao što bi se dogodilo ako me pronađu.
On je bio gospodar, a ja samo šumarev sin.
Bilo mi je žao što sam to napravio,
i žao što sam morao napustiti svoj dom
i svoju obitelj.
Ali smatram da sam napravio pravu stvar.
Jesam li?
Pasquinel?
Kako možeš znati?
Hmm.
Ti idi. Tebe ne znaju.
Hey tamo, vožnja do St. Louisu?!
Imamo kože!
Svakako! Pripremi svoje kože!
Nisi mi rekao!
Nisi mi rekao da ćeš ih ubiti!
To je jedino pitanje koje nisi postavio.
Ali zašto si to napravio?!
Oni su pokušali ubiti mene prošle godine.
Kako možeš biti siguran da su to bili isti ljudi?
Onaj koji ti je htio razbiti lubanju batinom, e njega znam,
i onaj cerinjavi, on bi se smijao dok to gleda.
Znam njega i druge.
Što? -Loše društvo donosi lošu sreću.
Čak ti ne uzburkava krvi niti malo
vidjeti što ti krvožedni divljaci rade sa svojim sjekirama tamo?
Kad nađu čamac, nitko u St. Louisu neće optužiti nas, zar ne?
Zašto bi bjelac vjerovao da bi mu drugi bjelac digao skalp?
Bi li ti?
Ti si divljak kao i oni.
I gori, možda.
Jer ti znaš zlo u tome.
Znaš li gdje su indijanci naučili uzimati skalpove?
Od Engleza.
Tako je, od tvojih zemljaka Britanaca.
Plaćali su plemenima gore na sjeveru
da donesu skalpove kako bi dokazali da je neprijatelj ubijen.
A neprijatelji su bili moji zemljaci.
Jedan je bio moj otac.
Razmišljaj sada o tome.
Jedna stvar koje se bijeli čovjek najviše boji,
stvar koja je označila indijanca kao "divljaka"
je praksa izmišljena od bijelog čovjeka.
Ne misliš da je to smiješno, huh?
Pa, nećeš misliti niti da je ovo smiješno, također.
Trebao bi znati, shvatiti,
da coureur de bois završava skalp.
Ti možda, i ja isto.
Whoa, whoa.
Još se klima.
Čekaj.
Dobra kao nova.
Bolja.
Nikad mi nisi rekao kako si bio uhvačen od Pawneeja.
Mislio sam da nikada nećeš pitati.
Samo samo se pitao jesu li te uhvatili na iznenađenje.
Kao sad.
Što?
Mislim da su samo 3.
Nemoj!
Već imam jednu strelicu u leđima.
Ne želim započeti kolekciju, n'est-ce pas?
Što ćemo učiniti?
Ono što uvijek radiš sa indijancima.
Biti spreman ubiti ili biti ubijen
i nadati se da se to neće dogoditi.
To će nas samo učiniti boljim metama.
I pokazati im da naša lica ne pokazuju strah.
Starac koji te je naučio jezik Pawneeja,
je li te naučio jezik Juta?
Ne.
Juti su uvijek dobrodošli u naš logor.
Pidružite nam se.
Idi ti.
Ne, mi ostajemo.
Trgujemo dabrovim krznom.
Juti ne trguju dabrovim krznom. Ti idi.
Čejeni trguju krznom.
Arapaho trguju dabrovinom.
Pawnee trguju krznom.
Dođi, vidi, trgovat ćeš.
Nema trgovine.
Kad sunce izađe, ti nestani.
Što ćemo sad?
Spavati.
Sutra
se borimo za našu trgovinu.
Ne pucaj.
Promašio si previše visoko oba puta.
Pogodio sam što sam htio. -Da, vjetar.
Ako daš indijancu poštene izglede, možeš izbjeći ubijanje.
Opet će krenuti u juriš..
Dat ćemo im ovo, a onda će otići.
U godinama koje dolaze sjedit će oko logorske vatre i pričati
o udarcu kojeg su odbrojali na dva bijela čovjeka,
i o zviždećem olovu.
A ti ćeš sjediti u Škotskoj i pričati o tomahavcima i kopljima.
Non!
Izvadi ga!
Boljeti će kao paklena vatra.
Nema sumnje.
Miris je loš.
Odlazi.
Suđeno mi je umrijeti.
Rekoh odlazi!
Hladno mi je.
Trebaš zraka.
Kažem ti da umirem. Trulo je.
Trulo je..
Misliš da će to upaliti?
Možeš li odrezati?
Ako nemaš ruku, kako možeš pucati iz puške?
Ako ne možeš pucati, kako ćeš loviti?
Ako ne možeš loviti, kako ćeš...
Postavljaš prokleto previše pitanja.
Ima gorih mjesta gdje čovjek može umrijeti.
Nećeš ti umrijeti.
Žalim, mon ami.
Ovdje vani, pola-čovijek
uopće nije čovjek.
Arapaho!
Pasquinel.
Tvoja puška.
Pušimo lulu.
I tako su, još jednom, Hromi Dabar i Pasquinel pušilil lulu i razgovarali.
O napadau Pawneeja i Čejenima koji su spasili Pasquinelov život,
i tom sudbonosnom trenu kada su obojica držala život drugoga
u rukama i nisu ga uzeli.
Gadan ožiljak.
Što?
Aye. Aye gadan.
Boli li?
Boli?
Još uvijek boli.
Ne mogu pomaknuti ruku dalje od tijela.
Koža je... Ožiljak je tako dubok.
Koristit ćeš ju, ipak.
Prokletstvo, koristit ćeš ju.
Ista stvar, s tvojim ramenom.
Ne znam. -Ja znam.
Koristi!
Uzmi svoju pušku, svega mu, i koristi je!
Zašto?
Ti možeš loviti iduća dva tjedna.
Mogao bih biti mrtav sutra!
Donijet ću još trava.
Možeš li koristiti ovo? -Što?
Možeš li se služiti time?
Mogu li se koristiti time? Aye, mogu.