Există un număr infinit de universuri
şi în fiecare din ele există o versiune a noastră.
Anterior în FRINGE...
Doar pentru că ai fost în locul meu, să nu crezi o secundă că mă cunoşti.
Eşti incapabilă să ai încredere în cineva.
Spuse persoana care m-a răpit şi mi-a furat viaţa.
Am făcut găuri în ambele universuri
să putem începe să lucrăm împreună să reparăm...
Ai avut dreptate. Nu şi-l amintesc pe Peter.
Şi-a servit scopul.
Linia timpului a fost rescrisă,
şi totuşi, urmele lui continuă să existe.
Era aici, apoi a dispărut. L-am văzut !
Spune-mi despre ziua în care a fost făcută fotografia.
Cred că aveam şase ani.
Mergeam cu cortul
în munţii White, vara.
- Cine a făcut fotografia ? - Mama.
Îmi amintesc că râdea.
Ai o relaţie bună cu ea ?
Îmi lipseşte mult.
Să revenim asupra fotografiei.
Spune-mi ce s-a mai întâmplat în acea zi.
Am implorat-o...
Nu te grăbi. Aproape am terminat.
Eu şi fraţii mei
am implorat-o s-o păstrăm.
Am tot insistat.
Până la urmă a cedat.
I-am pus numele Fred.
Cum te-a făcut asta să te simţi ?
Fericit.
O NOAPTE ÎN OCTOMBRIE sezonul 4, episodul 2
Traducerea şi adaptarea Mr H.
Transcript www.addic7ed.com.
FRINGE comentarii pe www.tvblog.ro
Să-ţi spun eu despre ei.
Sunt creaturi oribile.
Infame.
Parţial ţesut organic, parţial maşini.
Cum e şi restul acolo.
Sunt dezgustÄƒtori.
Plini de urÄƒ.
- Vrednici de dispreţ. - "Vrednici de dispreţ" ?
Iar face chestia aia cu sinonimele ?
Începuse să-mi spună despre metamorfi,
iar acum a trecut la generalităţi despre celălalt univers.
Imorali. Răi.
Walter, am mai discutat asta.
Ce-a fost, a fost.
Am fost de acord să trecem peste.
Nici măcar eu n-am medicamente destul de tari
să uit că au răpit-o pe Olivia dincolo.
- Adevărat ? - Săptămâni de zile, acea groaznică femeie
- mi-a ţopăit prin laborator. - Groaznică femeie ?
Cealaltă Olivia. Cea de dincolo.
Mi-a cumpărat ignoranţa cu produse de patiserie
în timp ce-şi continua planul de a fura piesele Maşinăriei
cu... acel blestemat de cozonac portughez.
- Vorbeşti de maşina care a creat podul. - Da. Dar nu asta a fost intenţia lor.
Ei se aşteptau ca lumea noastră să fie distrusă, anihilată.
Walter. Nu s-a întâmplat.
Asta nu înseamnă că trebuie să-i plac.
Mai e o oglindă în depozitul din spate.
Kennedy, ajută-mă.
Lincoln.
- Mulţumesc. - Nicio problemă.
Repede !
- 'Neaţa. - Bună.
Ce-i cu redecorarea asta ?
Walter.
Nu te uita la mine ca şi cum aş avea vreo explicaţie rezonabilă.
- E vorba de Walter. - Lincoln a ajuns deja ?
Chiar i-ai spus că poate să vină să înveţe despre metamorfi ?
Da, dar nu credeam că o să ajungă înaintea mea.
Tocmai şi-a pierdut partenerul.
În plus, e nou în oraş, nu cunoaşte pe nimeni.
Probabil se simte puţin singur.
- Nu. N-o să se întâmple. - De ce nu ? E drăguţ.
Pentru că dacă ieşim împreună apoi încep să am dubii,
cum am mereu, va fi rănit şi va fi stânjenitor la servici.
Şi ştii ce ? Nici măcar nu e tipul meu.
Te-ai gândit că poate tipul tău nu există ?
Dunham.
Vin imediat.
CLĂDIREA FBI BOSTON
23 de victime de care ştim noi, acelaşi mod de operare.
Face o gaură în spatele craniului pentru a accesa creierul.
Ţesutul e expus unor încărcături electrice.
Dar nu asta i-a ucis.
Cauza oficială a morţii: hipotermie cerebrală.
A folosit un agent chimic pentru a reduce temperatura creierului.
Au îngheţat din interior.
23 de crime. De ce n-am auzit de ele ?
Deoarece n-au fost comise aici.
Am fost rugaţi să ajutăm la acest caz.
Va fi o problemă ?
Scanare iniţiată.
Scanare completă.
22 de crime, ucigaşul nu lasă niciun indiciu.
La a 23-a, am găsit un fir de păr.
Analiza ADN ne-a condus către John Louis McClennan.
N-a fost arestat niciodată, cardul ARATĂ-MI e în regulă.
După ce l-am identificat, am mers la el acasă să-l arestăm, dar n-a mai apărut.
- A dispărut. - V-a luat-o înainte.
Cu un IQ de 220, bănuiesc că foarte mult.
L-am căutat cinci ani de zile.
A greşit o dată, n-o s-o mai facă din nou.
Ce vreţi de la noi ?
Vrem să-l escortaţi pe McClennan din partea voastră la noi.
De ce ? Cu ce scop ?
Sperăm să ne dea nişte indicii despre McClennan al nostru.
- Înţeleg că au acelaşi ADN... - Ştiu de ce n-ar trebui să facem asta,
am discutat pe îndelete cu col. Broyles al nostru.
Sincer, n-avem alte opţiuni.
De ce nu discutăm cu el aici ?
Pentru că vrem să vadă unde locuia ucigaşul.
Dacă interacţionează cu acel loc, dacă-i studiază lucrurile,
- poate observă ceva ce noi nu putem. - Speraţi asta.
Am locuit în apartamentul tău şi am aflat multe despre tine.
Scuză-ne un moment.
Bine, înţeleg. Acordul a fost necesar,
- dar asta-i ceva diferit. - Olivia, încetează.
Salvarea vieţilor oamenilor e importantă, bineînţeles.
Dar ne-am gândit bine la asta ?
- Cum putem... ? - Nu e chiar atât de complicat.
Lanţul ierarhic e simplu. Aici comandăm noi, dincolo, ei.
E simplu doar dacă există încredere.
Cum a rămas cu piesa aia de la metamorful uman pe care le-am dat-o ?
Au mai zis ceva ?
Divizia lor ştiinţifică încă o analizează, n-am uitat de ea.
Uite ce. Ştiu că e dificil pentru tine.
Dacă exista o altă cale, desemnam pe altcineva.
Cum va funcţiona ?
Suntem pregătiţi să spunem civililor despre universul paralel ?
Nu. Nu-i spunem nimic.
Profesorul McClennan nu va trebui să ştie unde e dus.
E profesor ? Iar dincolo ucigaş în serie ?
Şi ne bazăm pe similarităţi ?
Aici, McClennan predă psihologia judiciară la colegiul West Connecticut.
Specializarea lui e ucigaşii în serie.
Nu ştiu dacă va merge.
Dar poate nu e nici chiar aşa exagerat.
COLEGIUL WEST CONNECTICUT
Sunt surprins.
Mi-aţi citit articolul.
Lucrez la o continuare, de fapt.
Nu cred că putem subestima rolul pe care îl joacă empatia
în structura sinelui sau al lipsei lui.
Am mai ajutat forţele de ordine,
dar e prima dată când lucrez cu FBI.
Sunteţi dispus să participaţi ?
Agent Dunham, toată viaţa m-am pregătit pentru acest moment.
Există un motiv pentru care mass-media nu ştie despre acest caz.
- E foarte secret. - Bine.
Unul din lucrurile pe care nu le puteţi şti e unde mergem.
Aveţi alergii la tranchilizante ?
Legătura la ochi ce are ?
E o călătorie lungă şi vă asigur că e mai confortabil aşa.
Nu. N-am alergii.
Intră.
El e agent Bergmann.
Vă va administra un sedativ uşor.
Pentru curiozitate.
NORRISTOWN, PENNSYLVANIA
Bine, mersi.
- Suntem gata ? - Totul e pregătit.
- Liv, eu sunt. - Da, intră.
- Ce părere ai ? - Îţi stă bine blondă.
Din fericire, lui Frank îi place roşcată.
N-am zis că mie nu-mi place.
- Îţi stă bine în ambele feluri. - Mulţumesc.
- Sunt gata. - Bine.
Mulţumesc.
Agent Dunham.
Apreciem ajutorul tău.
Bună, agent Lee.
Eu mi-aş încheia haina.
- Unde aveţi nevoie de mine ? - Avem supraveghere audio în dubă.
- Vom monitoriza de acolo. - În regulă.
Să înceapă spectacolul.
- Eşti gata ? - Da.
Trebuie să alimentez.
- Pot să spăl eu parbrizul ? - Chiar te rog.
Foarte bine.
Te descurci grozav.
- Vrei snacksuri ? - Vreau chipsuri.
UNIVERSITATEA HARVARD
Walter !
Ai idee cât de tare era ?
- Voiam să-mi alin sufletul. - Walter, tu numeşti aia alinare ?
Ai idee ce preţ a plătit Mozart să compună acea partitură ?
Walter, încetează.
Ce e cu tine ?
Nimic.
Sunt puţin nervos.
N-am dormit bine.
Ţi-am verificat medicamentele şi sunt foarte puţine.
Ai exagerat cu ele.
Am experimentat.
Din nou.
E în regulă.
O să te ajut să-ţi revii.
Dar dacă mai e şi altceva, trebuie să-mi spui.
Trebuie să mă odihnesc. Asta-i tot.
Poate o să mă întind puţin.
Trebuie să simtă că e la control.
Dezordinea îl deranjează.
E foarte inteligent.
Probabil autodidact.
Şi e fascinat de creier.
Germania.
China.
Thailanda.
Da, a comandat multe piese de peste hotare
pentru proiectul lui.
- Pentru ce sunt ? - Nu ştim.
Trebuie să-şi distragă atenţia de la nefericirea lui,
aşa că face astea să-şi ocupe timpul.
Nu-ţi place să fii aici, nu ?
- De ce spui asta ? - Pentru că pe ea ar înnebuni-o.
Nu mă deranjează.
Lumini pentru clocit.
Tata a lucrat la o fermă.
Am avut găini o vreme.
Nu ştiu la ce ar putea folosi asta.
Îţi mai sare ceva în ochi ?
E profund nefericit.
A crescut ducând lipsuri şi...
Alţi copii aveau lucruri, iar el... el nu.
Încearcă să compenseze acum, dar...
nu poate.
Cina e importantă pentru el.
Vânează în timpul zilei.
Se integrează în peisaj.
- Trebuie să merg la toaletă. - Bine. Să vii direct înapoi.
- Bine ? - Aşa o să fac.
Şi nu atinge nimic dacă nu trebuie.
- Termin eu aici pentru tine. - Bine.
- Ce ? - Scaunul.
Am avut un set de scaune identic în casa în care am crescut.
Ce nebunie. E exact la fel.
Mi-a plăcut scaunul ăla.
- Măi să fie. - Ce părere ai ?
Sunt prea mulţi.
Sunt... sunt... sunt străini pentru el.
Nu-i cunoaşte.
De ce i-a pus acolo ?
Pentru că e gelos pentru ei.
Deoarece...
îi urăşte pentru că sunt fericiţi.
Asta caută.
Îi ia când sunt fericiţi.
Sentimentele lui sunt tot ce contează.
Vrea să se simtă mai bine.
Mami ?
Mami !
Cum ar putea să aibă asta ?
Îl cunoşti pe acel bărbat ?
E tatăl meu.
Ce e asta ? E un fel de glumă ?
Nu, John, nu e o glumă, bineînţeles că nu.
Bineînţeles că nu. Ce dracu se întâmplă aici ?
- De ce aveţi o poză a tatălui meu ? - Calmează-te.
- Şi acelaşi scaun din copilăria mea ? - Nu înţelegi.
- S-a terminat. - Nu.
E responsabilitatea mea.
- Profesore, profesore, aşteaptă. - Am terminat aici.
Unde sunt ?
- Ar fi trebuit să înlătur fotografiile. - A fost un risc calculat.
Şi eu am crezut că va merge.
Broyles n-a fost de acord de prima dată, iar Charlie crede că sunt nebună.
Charlie bea cocktailuri pe o plajă cu d-ra cu gândacii.
Scuze, soţia lui.
De altfel, încă nu s-a terminat.
- Mă duc înăuntru. - Las-o un minut.
În universul ăsta, unele lucruri sunt la fel,
iar altele nu sunt.
Oamenii...
fac alegeri diferite şi
de aceea ajung în alte locuri.
Ăsta e...
ca un coşmar.
John, orice ne poţi spune despre el,
orice ar ajuta.
Orice.
Nu doar că-l înţeleg.
Suntem la fel.
Ce e în el e şi în mine.
Ce vrei să spui ?
Nu sunteţi singurii care au secrete.
Continuă.
De când îmi amintesc,
am ştiut că e ceva în neregulă cu mine.
Şi tatăl meu a ştiut asta. A văzut întunericul.
A folosit...
forţa pentru a încerca să mă vindece.
Brutalitatea tratamentului era...
Şi eu vin dintr-o familie abuzivă.
Tatăl meu vitreg...
Nu mi-am ales meseria la întâmplare.
Vreau să mă înţeleg.
Vreau să ajut oamenii ca mine.
Ţi-ai urmat vreodată impulsurile ?
Nu.
Dar am vrut.
- Ce te-a oprit ? - Nu ce.
Cine.
Ea m-a ajutat să găsesc mici...
momente de pace.
Momente... pe care le puteam păstra.
- Mama ta. - Nu.
Mama mea ar...
Numele ei era Marjorie.
Iar ceea ce tatăl meu a făcut cu cruzime, ea a făcut cu dragoste.
M-a învăţat că nu trebuie să trăiesc în întuneric.
Că atunci când simt nevoia, pot să ies din întuneric în lumină.
Asta-i... asta-i o nebunie.
Uneori, când îmi imaginez...
cum ar fi fost viaţa mea fără ea...
Asta e.
Putem discuta ceva ?
Aş vrea să-i pot spune.
Ce să-i spui ?
Că nu trebuie să fie aşa, că există o cale.
El n-a avut pe cineva
care să-l înveţe.
Ai spus-o chiar tu,
unele lucruri s-au întâmplat
într-un fel în lumea asta şi altele nu, nu-i aşa ?
Poate că da, însă John,
el nu poate afla de existenţa ta.
Înţelegi asta ?
- Nu există altă cale pentru el. - Da.
Numele ei e Noreen Miller. 32 de ani.
- Când s-a întâmplat ? - A dispărut de la o benzinărie acum o oră.
Camerele de securitate l-au filmat chiar înainte de dispariţia ei.
Altă victimă ?
John crede că vă poate ajuta să-l găsiţi.
Să-l luăm.
- Unde e ? - La toaletă.
- A dispărut. - Ce anume ?
Fotografia tatălui său.
DIVIZIA FRINGE NEW YORK
Îmi asum responsabilitatea, d-le. Eu sunt ofiţerul senior şi...
D-le, Lincoln încearcă să mă apere. A fost ideea mea.
Acum nu mă interesează a cui a fost vina.
- Avem vreo pistă ? - Credem că ştim încotro se îndreaptă.
Nu pari prea convinsă.
Credem că încearcă să găsească ucigaşul.
- De ce ar face asta ? - Credem că vrea să-l oprească.
Suntem online.
Profesorul McClennan nu e de aici.
Îi va lua timp să înţeleagă diferenţele dintre universul lui şi al nostru,
ceea ce îl va face mai uşor de găsit.
N-are card de identitate ceea ce înseamnă că nu poate folosi transportul public.
Deşi, dat fiind profilul lui psihologic, există o şansă de 43,2%
ca în circumstanţe extraordinare să fie dispus să fure identitatea cuiva.
Aş zice că sunt destul de extraordinare.
Calculele iniţiale arată că există 219 rute potenţiale
pe care le-ar fi putut urma de când a dispărut,
dar posibilităţile se multiplică pe măsură ce trece timpul.
Chiar şi cu programele de recunoaştere facială,
verificarea atâtor date va lua mult timp.
- Cat ? - Aproximativ 13 ore.
Dacă ai dreptate, agent Dunham, găsirea profesorului McClennan
e cea mai bună şansă a noastră s-o salvăm pe Noreen Miller.
- Anunţaţi-mă când aveţi ceva. - Da, d-le.
Am o idee.
Femeia aia procesează mai multe informaţii într-o oră
decât noi două într-o viaţă, deci dacă ea nu s-a gândit la asta, degeaba.
Da, dar ea n-a văzut fotografia tatălui lui John, eu da.
John a zis că tatăl lui a lucrat la o fermă. Dacă găsim ferma...
Da, dar nu putem deoarece nu era a lui, deci numele lui nu apare.
Înţeleg, dar în fotografie, stătea în faţa unui tractor cu numere de înmatriculare.
Pennsylvania, TR5379.
Putem urmări proprietarul.
Ferma Weir. Închisă acum zece ani, după incendiile Richboro.
De atunci e părăsită.
Noreen Miller.
Se înţelege de la sine, dar tot o spun.
Trebuie să ne asigurăm că ajunge acasă nevătămată.
Întrebări ?
Să mergem.
Vino cu mine.
Nu trebuie să fie aşa.
Nu trebuie s-o răneşti.
Vrei să-ţi iei revolverul calibru 45. Îl ţii în trusa cu scule.
De unde ştiai asta ?
Acolo îl ţinea.
Tatăl meu.
Ce eşti ?
Am fost ca tine.
Apoi, într-o noapte în octombrie, am fost la un bâlci.
Aveam zece ani.
În acea noapte a găsit tata mortăciunile.
Însă eu încă nu ştiam asta. Mă jucam la carnaval
şi l-am văzut venind spre mine şi cumva am ştiut că ştia.
- Cum l-am văzut, am ştiut... - Asta e viaţa mea.
Asta mi s-a întâmplat mie.
Jucam "Aruncă inelul."
Da. Şi eu la fel.
- M-am ascuns. - În spatele caruselului.
Dar m-a găsit. M-a apucat de guler.
Şi-a înfipt unghiile în gâtul meu.
M-a târât acasă şi m-a bătut 3 zile continuu.
Pe mine nu. Am fugit.
Cât de departe, cât de repede şi de mult am putut.
M-am trezit într-un câmp iar această femeie...
stătea în faţa mea.
Numele ei era Marjorie.
Datorită ei,
eu nu trebuie să fac ce faci tu pentru a opri durerea.
N-o poţi controla. Dacă eşti ca mine...
- O pot controla, ea m-a învăţat cum. - Nu încetează niciodată.
- Nu. - Asta e singura cale !
- Fac asta şi o perioadă, e linişte ! - Pot opri nevoia.
Nu.
Cunosc ţipetele din capul tău care nu se mai opresc.
E un loc groaznic.
Dar te pot ajuta.
Aşa cum Marjorie m-a ajutat pe mine.
Poţi ieşi din întuneric.
Nu vrei ca durerea să se sfârşească ?
- Ba da. - Îţi pot arăta cum.
Poate că poţi.
Ceea ce i-ai spus lui John despre tatăl tău vitreg,
încercai să-l faci să vorbească, nu ?
Da.
Şi de asemenea e adevărat.
- Ce s-a întâmplat cu el ? - Tatăl meu vitreg ?
L-am ucis.
Suntem gata să începem.
Spune-mi
despre cele mai fericite amintiri ale tale.
Spune-mi despre Marjorie.
Verificaţi etajul.
Liber !
În spate e liber !
N-am găsit nimic, d-le.
Totul e liber, d-le !
- Fir-ar să fie. - Nu suntem unde trebuie.
La ce te gândeşti ?
Acolo.
Aici a fost o structură.
Poate fi orice, un şopron, un hambar.
Uite alta.
Aici a fost un grup de structuri.
Aici a locuit familia.
Cum te-a făcut Marjorie să te simţi ?
În siguranţă.
Era atât de blândă.
Atât de gentilă.
N-am înţeles niciodată cum cineva atât de frumos
putea iubi ceva atât de întunecat.
Nu...
trebuie s-o mai...
faci.
E sedată, dar are pulsul puternic.
John, ţine mâinile la vedere.
Am vrut ceea ce avea el.
Ceea ce i-a dat ea.
John, mâinile sus.
I-am luat-o.
N-ar fi trebuit.
L-a făcut să simtă...
ceva pentru ele.
Ce le-am făcut tuturor ?
Marjorie ?
Ce-am făcut ?
Cum se simte profesorul ?
Funcţiile motoare şi cognitive nu par să fi suferit leziuni permanente.
Totuşi, a suferit o amnezie parţială.
- Parţială ? - Nu-şi aminteşte ultimele săptămâni.
Nu-şi aminteşte că a fost implicat în acest caz.
Dar Marjorie ?
Amintirile lui despre ea au fost extrase.
Neurologii cred că pierderea e permanentă.
Din ce ştim noi, ea e singurul lucru care l-a împiedicat să...
Ştiu.
După ce e eliberat, va trebui să-l supraveghem.
Pot să vorbesc cu el ?
I s-a spus că a fost rănit în timp ce ajuta FBI-ul la un caz.
Bine.
Bună.
Îţi aminteşti de mine ?
Deloc ?
Sunt Olivia Dunham, unul din agenţii FBI cu care ai lucrat.
- Mi-au spus că am salvat viaţa unei femei. - Da.
Şi probabil multe altele.
Am venit să-ţi mulţumesc.
Mă bucur că am putut ajuta.
Ţi-o aminteşti pe Marjorie ?
Şi celălalt agent m-a întrebat asta.
Nu.
Dar momentan, lucrurile sunt destul de întunecate.
A avut legătură cu investigaţia ?
Oarecum.
Însănătoşire grabnică.
Ştii ce se spune.
Chiar şi când e foarte întuneric putem păşi în lumină.
Ştie ce l-a învăţat, însă nu-şi aminteşte cine e.
Cum e posibil ?
Cu riscul de a părea sentimental,
întotdeauna am crezut că există persoane
care lasă urme de neşters în sufletul nostru,
o amprentă care nu poate fi înlăturată.
Walter, sunt aici.
Cine eşti ?
Mă auzi ? Sunt chiar aici.
- Nu. - Walter, sunt aici.
- Ba nu eşti. - Sunt aici, Walter.
Eşti... eşti doar o în...
o închipuire !
Walter, sunt aici !
Sunt aici, Walter.
Chiar aici.
Walter, sunt aici.
Mă auzi ? Sunt chiar aici.
Walter !
Ajută-mă, Walter.
Te rog, ajută-mă.
Traducerea şi adaptarea Mr H.