-- СЕЗОНА 4 - ЕПИЗОДА 1 -- - ОДРАСТАЊЕ -
Тог лета, 1970. мој брат је купио кола.
Моја сестра је примљена на колеџ. А, ја сам пољубио Вини Купер испод трибина
за време 4. јула уз ватромет.
Ствари су се мењале. Понекад изгледа као да цео свет експлодира од нових идеја.
Достижући нова искуства. Гледање кроз "нове" очи!
Адолесценти! Никада није леп призор.
Жели нас! Дефинитивно нас жели. -Дефинитивно.
Нас!? Зашто нас?
"Зашто нас"? Борбени плач, четрнаестогодишњака.
У реду, ово је план.
Проћи ћемо поред ње, опуштено. И, бацити јој лед на леђа. -И, шта онда?
И тако ћемо да започнемо конверзацију.
Ствари су биле мало конфузне!
Заборави, Волтере. Неће упалити! -Шта неће упалити?
Понекад и мало луде.
Ништа.
Али, ипак, ја нисам био луд. Само... заљубљен.
Да ли хоћеш да те отпратим кући!? -Наравно.
Вини и ја само преживели лето, од романсе на удаљено.
Заправо, то што се преселила на други крај града, је продубило нашу везу.
Да ли хоћеш жваку?
Делили смо све. Сад, када је носила мој прстен.
Наде, снове... велике планове.
Да ли хоћеш да идемо у биоскоп, сутра увече? -Наравно.
И, вече после тога!?
Да, то су били златни тренуци.
У том златном лету. Где је сваки дан био савршен.
И, знао си да ће се наставити заувек.
Осим, наравно, у мојој кући.
Проклетсво, Вејне! Шта радиш то?
Возим! -Возиш, где?
У кући Арнолдових, дан је почињао мало раније.
Душо... -Не желим да разговарам о томе.
Хеј, тата... -Не желим да чујем о томе!
Шта се десило? -Појма немам.
Било је јасно. Моја породица се није слагала.
Пази... -Ти пази.
Можда зато што је то имало везе са Вејновом новом девојком! Анђела.
Још пире-кромпира, драга? -Хвала, гђо Арнолд.
Из неког разлога, мој отац се изгледа противио да његова плата оде у уста
Или, је то имало везе са мојим братом!
Завежи, Пањоглави.
Или, опет. Можда је Керен.
Па, завршила сам са одабиром предмета за овај семестар. -Па, то је одлично, душо.
Шта похађаш? -Афро-америчку историју, Хинду филозофију, Наваро уметност,
Сексуалну политику и Енглески 101.
Џек! -Нећу то да плаћам. -Већ јеси, тата.
Шта год да је било, изгледа да је свима у породици неко био на нечијем путу.
И обрнуто.
Зар морамо да гледамо ово? -Зашто, шта 'фали овоме?
Мрзим то. -Мени се свиђа.
У реду. Одлазимо. -Чекај.
Наравно, требало је да видимо да ово долази. Мама ја слагала веш већ три
недеље заредом. Чак и моје чарапе.
Размишљала сам. Требало би да одемо негде.
Сви. Требало је да да радимо нешто... заједно.
По могућности да скупимо ум.
У понедељак је Празник Рада. Требало би да одемо на пикник са твојима из канцеларије!
Нисмо толико дуго били. Некада смо се тако добро забављали тамо.
Да ли се сећате!? -Мама!? Ја у уторак одлазим на колеџ.
Да, ја имам састанак.
И ја.
Ето. Четири према један. Очигледно, лака одлука.
Мислим да ћемо ићи.
Толико о демократији.
Шта ли сада ради тај идиот?!
Знаш, душо. Баш се радујем због овога. Прошле су године од када сам их видела.
Рецимо кога? -Па... рецимо Чарлија Вилсона из рачуноводства.
Мислиш ли да ће и он да буде тамо!? -Он је у пензији.
Шта је са Алом Пинелом, имао је дивну жену, Ненси!?
Добио отказ.
Ед Бервић? -Мртав.
И, то би било то. Покривање могућности.
Али, Детвајлер ће бити тамо. -Хари Детвајлер?
Хери Детвајлер. Канцеларијски кловн. Увек са зујалицом на длану и изненадним
јастучићима. Оно што је тата увек волео...
Гдин Мртво Дрво. А, тата!? -Кевине.
Није лепо.
Да ли још увек има тај глупи смех?
Некако.
И, одједном, први пут у протеклих неколико недеља...
... тата се смејао.
Сећаш ли се оне Божићне забаве, када је дошао обучен као ирвас?
Нос му је сијао. -И реп му је изгорео.
И, сви смо се смејали.
И, до тренутка када смо стигли на пикник, ствари су се промениле.
И, ако је пикник требало да нас зближи, па...
Да ли си ти луд?
То је најмање што смо могли да урадимо.
1960 НОРКОМ - ПИКНИК Поведите породицу и пријатеље
Ништа није као амерички канцеларијски пикник.
Планина и хот-догови. Пића на изобиље. Шанса за децу да се друже са старијима.
Поносан си што имаш породицу.
Поносан што имаш тату.
Пожелиш да никада не одеш.
Да ли можемо да идемо сада кући? -Душо, ниси овоме ни дала шансу!
Гужва је. Бука је. Мрзим то.
Па... видимо се касније, наивчине. -Где ти идеш?
Да се провозам.
Да се прошетам! Хајде.
Некако, мамин план да уједини Арнолдове, се некако није добро показао.
Хеј, Арнолде! Да ли ћеш играти софтбалл поподне?
О, да. Хајде да играмо, тата!
У реду. -Биће супер. Можда ћемо чак и бити у истом тиму.
Већ нас видим, један поред другог на терену. Арнолдови...
О чему говориш? Могао би да погинеш тамо.
Да, али тата... -Можда неки други пут, а!?
Онда када знаш да се стварно забављаш је тренутак која ће виршла прва да се отвори!
Кевине? Кевин Арнолд!?
Да ли си то ти, синко?
Хери Детвајлер лично. У моменту.
Здраво, гдине Детвајлере. Како сте?
Нисам те препознао. Добио си мало длаке на грудима, а?
Некако.
Прилично смешно. Можда би желео коју длаку у носу!
Сећаш ли се моје кћерке, зар не!? Мими! Овамо.
То је Кевин Арнолд.
Супер. Једино што је било горе од Детвајлера је било његово дете.
Мими - мушкарача. Она коју смо звали Даскара.
Кевине? Ћао.
Мими!
Да ли волиш вожњу чамцем?
"Да ли ја волим вожњу чамцем?"
За моје ближе сараднике ја сам адмирал.
Ово је лепо, зар не?
Да. Лепо је.
Чим провалим за шта служе ове велике шипке.
Не могу да верујем да стварно седим овде са Кевином Арнолдом!
Па... одувек си био некако... мој херој.
Да ли се сећаш како сам те стално пратила!? Сигурно си мислио да сам права напаст.
Ма, не! -Ма, не!
И мој отац је мислио да вероватно и нећете доћи. -Стварно?
Па, након унапређења. Знаш!? -О, то. Наравно.
Али ипак, чисто да се разјасни.
Које унапређење? -Оно које је мој отац добио. Он је сада потпредседник компаније.
Чекај мало, Детвајлер!? Гдин Мртво Дрво?
Вероватно је твој отац то примио много лоше.
И, одједном ми се више није веслало.
Мислим да је време да се вратимо. -Већ?
Да, знаш, постаје све топлије и...
Можемо да пливамо.
Овде? -Зашто да не?
Па... немамо купаће... и уосталом... -Кевине!?
Коме треба купаћи!?
И у том тренутку сам научио нешто. Када дође време за поморску операцију,
дефинитивно сам био у понору!
Кевине!?
Има тренутака у животу када постоји само један лек за бол и понижење.
Утолити тугу у хладном.
Хвала, дете.
Ово, иначе, није био један од тих тренутака.
Склони ми се са пута, Пањоглави!
Извини, извини!
Осећао сам се уздрмано. Збуњено.
Изненада сам виђао ствари у новом светлу.
Многе ствари. Ево га долази. Можда хоће да причамо!?
О Детвајлеру! Унапређењу! Знам да ја јесам.
Тата? -Шта дођавола ти радиш са тим?
Хеј, момци. Мој клинац хоће пиво!
Ти се држи сокића, у реду?!
О, да!? О, да!? Па, ево ти ово.
Хеј. Играћу софтбалл, и ти не можеш да ми забраниш.
Промашај!
У реду. Био сам мало више надјачан. Није ме било брига.
Да ли си у реду, синко? -Да. Наравно. Супер.
Па шта ако је тај бацач био величине Војводине! Био сам спреман на све.
Тајмаут.
Па, скоро све.
Дај ми да му ја бацам.
Други промашај.
Не знам. Можда је имао разлоге.
Можда је мислио да ми чини услугу!
Још једну, Џек. Још само једну.
Или је само хтео да изгледа добро за своје сараднике.
Ти ово зовеш игром!? Хајде.
Било је понижавајуће. И, одједном ми је било доста.
Пикника. Ликова који те зову "синко".
Хеј, шта је било!? Зар не можеш боље од тога?
Шта је било? Зар не можеш да бациш пристојну лопту?
Шта је било? Бојиш се да ћу је одувати ван парка!?
Да, кренуло ме је.
И, онда ме је кренуло мало превише.
Хајде, тата. Дај ми нешто осим...
... Мртвог Дрвета!
Нисам чак ни погледао где сам ударио. Само сам погнуо главу и трчао.
Око прве базе.
Па затим друге. И, наставио.
Али, када сам стигао до треће, запитао сам се, где су сви!?
Остало ми је само једно да урадим.
Да завршим игру. И наставим даље.
Нисам радио много тога, тог поподнева.
Дуго сам шетао. Ујео ме је стршљен.
Мало сам размишљао.
Нисам могао да разумем шта се дешава. Мени.
Мојој породици.
Вејне?
Где је Анђела?
Завежи, Пањоглави.
Што је Вејнов начин да каже да га је шутнула.
Не могу да верујем.
Извини. -Ма, бегај.
Не схватам. Шта ли сам урадио!?
Па... -Ма, ућути, бре. -У реду.
И тако је нико не воли.
Најгоре од свега је то што је то била истина.
Зашто ли се овакве ствари увек дешавају мени!?
Можда је то био плач детета, које је некада обукло дугачке панталоне. Коме је
икада срце сломљено. Ко је некада био разочаран.
У сваком случају...
Знам на шта мислиш.
За тај један тренутак, заправо сам се осећао блиско... са својим братом.
Идем.
Занимљиво је шта ти све прође кроз главу у тим тренуцима пред смрт.
Сетио сам се Вини. Питао сам се: ко ће хранити моју рибицу!?
Ћао, тата.
Али се испоставило да тата није дошао да ме убије.
Претпостављам да си чуо за Детвајлера!?
Извини.
И, тада сам схватио, изгледа да је и тата носио дугачке панталоне.
У реду је, тата.
Био је то срећни ударац, тамо на терену.
Требало је да се брзо сагнеш!
Да.
Немој никада да остариш, Кев.
Нисам био сигуран да ли је мислио на мене или себе!
Мислим да смо обојица знали, да заправо није ни важно.
Нисмо ни имали избора.
Одрастање никада није лако.
Држиш се ствари које имаш. И питаш се шта долази.
Али, те вечери, мислим да смо знали да је време да пустимо шта је било.
И, окренемо главу у шта ће бити.
Други дани. Нови дани. Дани који долазе.
Али, ствар је у томе, да нисмо морали да мрзимо једне друге што старимо.
Само смо морали себи да опростимо... због тога што одрастамо.
"Може Бог увек да те благослови, могу твоје жеље увек да се остваре.
Можеш увек да радиш за друге, и допусти да други раде за тебе.
Можеш да направиш мердевине до звезда, и да се пењеш на сваку пречку."
Спремна? -Мислим да јесам.
"Можеш да останеш заувек млад."
Ћао, клинац. Недостајаћеш ми. -Ћао, Керен.
"Можеш да одрастеш и да будеш праведан."
Керен?
"Можеш да одрастеш и да будеш искрен,"
Хвала.
"али ћеш увек знати истину. И видети светло које те окружује..."
Волим те, мама.
У реду, идемо!
"Заувек млад.
Заувек млад"
Превод и обрада: - Дамилица -