- Nu te ridica încă. Rămâi în pat. - Castle!
Kate! Bună!
- Castle! - Ce-i?
- Tu ai făcut asta? - Ce?
- Termină cu "ce" şi scoală-te! - Eu nu...
- Suntem încătuşaţi. Ce pervers! - Nu-i deloc amuzant.
N-am zis că-i amuzant, ci că-i pervers. Şi nu eu m-am încătuşat.
- Crezi că eu am făcut-o?! - Par cătuşe de poliţist.
Ne-a încătuşat altcineva.
- Recunoşti locul ăsta? - Nu.
Dar, dacă aş fi scris o carte, aici s-ar fi întâmplat lucruri urâte.
- Mi-a dispărut ceasul. - Şi mie. Şi portofelul.
- La fel, insigna şi pistolul. - Şi telefonul. Abia reînnoisem abonamentul.
- Vrei să termini cu glumele? - Eu îţi invidiez stilul tău de poliţai?
- Ce-ţi aminteşti? - Păi...
- E cam înceţoşat totul. - Şi la mine.
- Cred că am fost drogaţi. - Şi eu cred la fel. Şi nu la modul bun.
Bine. Ridică-mi bluza.
Cred că încă eşti drogată, dar... bine.
Nu la asta mă refer. Uită-te la spatele meu. Mă doare ceva acolo.
- E o urmă de ac. - Am fost drogaţi.
- Parc-a fost un pigmeu cu o mitralieră. - Gata, trage-mi bluza la loc.
- Da, scuze. - Mersi.
Castle, gândeşte-te foarte bine.
Care-i ultimul lucru pe care ţi-l aminteşti de azi dimineaţă?
Eram cu tine. Eram într-un loc jerpelit...
... un motel care închiriază camerele cu ora.
- Vrei să termini?! - Acolo eram!
M-ai sunat şi mi-ai zis că ne întâlnim acolo.
Da, aşa-i. Apoi te-am dus în cameră şi...
M-ai dus în cameră şi...
- Un cadavru! Am fost să vedem un cadavru! - Da.
Un cadavru.
Ştii ce-mi place cel mai mult când lucrez cu tine? Mă aduci în cele mai mişto locuri.
Sunt o fată simplă. Merg acolo unde sunt cadavre.
Pentru cei ce scriu cărţi poliţiste, nu-s motelurile jegoase un fel de standard?
Ba da. De fapt, sunt un adevărat calendar al obscenităţilor.
În spatele fiecărei uşi e câte o poveste încântătoare a disperării, depravării...
... Sau morţii.
- Termină cu ideea de a controla totul! - Ce, eu vreau să controlez totul?!
- Aşa eşti mereu. - N-am fost niciodată aşa!
- Cauza morţii? - Încă nu ştiu sigur.
Sunt urme de asfixie, cu învineţire în jurul feţei.
- Deci a fost sufocat? - Poate. Şi ar mai fi şi asta.
- O urmă de ac. - O fi luat o supradoză, a leşinat
- şi apoi s-a sufocat. - Nu, e clar că-i crimă.
- De unde ştii? - Cineva i-a ars vârfurile degetelor.
- I-a ars amprentele. - Voia să-i şteargă identitatea.
A reuşit. Îi lipseşte şi portofelul.
Am căutat prin toată camera de câteva ori. N-am găsit nimic să ne spună cine-i tipul.
- A plătit camera cu bani gheaţă? - Da. S-a înregistrat drept Jack Sparrow.
- Poate chiar e numele său adevărat. - Sigur...
Îl verificăm, oricum. Recepţionerul a zis
că părea nervos când s-a cazat. Se tot uita peste umăr.
- L-a vizitat cineva? - Nu ştie, dar nu-i prea sigură clădirea.
Era o cameră pe hol...
- E doar de impresie. - Nu-i singura...
O folosesc să sperie traficanţii de droguri.
Bun, nu te chinui să ştergi identitatea cuiva
decât dacă ai un motiv întemeiat. Laney, ce şanse am avea
- să recuperăm nişte amprente? - Depinde cât de grave sunt arsurile.
- Lasă-mă să-l duc la morgă. - Până atunci, spune-i lui Ryan
să-i caute poza la persoane dispărute, poate apare ceva.
S-a făcut.
Un necunoscut într-un motel jerpelit, cu amprentele arse.
Cum am ajuns de acolo până aici?
Ai grijă!
Urăsc să-ţi spun ceva evident, dar suntem legaţi unul de altul.
- Bine, hai să ne ridicăm. - Mereu eşti aşa dimineaţa?
- E cam... jenant. - Da.
Nu ne puteau încătuşa în stilul "Fugă de la miezul nopţii"?
Stai. Ryan l-a căutat pe tip la persoane dispărute, nu l-a găsit. Apoi?
Apoi...
Ryan m-a întrebat: dacă şi-a petrecut Ziua Recunoştinţei la ai lui,
înseamnă că trebuie să meargă de Crăciun acasă la Jenny?
Castle, eu mă refeream la caz.
Dacă vrei reconstituire, trebuie s-o iau în ordine.
Bine... Amprente arse, sufocat, urme de ac.
Morga! Ne-am dus la morgă.
- Ţi-am spus că nu-i treaba ta. - Sigur că nu, de-aia şi vreau să ştiu.
- Ce să ştii? - De ce se certa cu Esposito.
- Nu-i treaba ta. - Tocmai.
- Cum stăm? - Încă nu-i identificat, dar are bătături,
deci probabil are o meserie care implică munca fizică.
- Şi amprentele? - Stratul superficial e prea distrus.
Poate voi reuşi însă să macerez pielea şi să scot ceva de sub epidermă.
- Poţi face asta? - În unele cazuri, da.
Dar va dura câteva zile. Până atunci, am găsit asta.
Era băgată în buzunarul pantalonilor. Ucigaşul n-a observat-o.
"Strada 97, nr. 147, ora 16:00"
E adresa cafenelei Cambury, aproape de Broadway.
- Se întâlnea cu cineva la ora 16:00. - Ori s-a întâlnit deja.
Tu şi Esposito mergeţi acolo să aflaţi dacă-şi aminteşte cineva de victimă.
- Poate ne va ajuta să-l identificăm. - Bine.
Ce era aşa de deosebit la victima asta de-a vrut să-i şteargă identitatea?
Să nu-mi spui "spion". Sau "lovitură mafiotă".
- O lovitură mafiotă asupra unui spion? - N-o să ne ajute nicio teorie nebunească
până nu aflăm cine-i tipul.
- Beckett? - Ce-i?
Ăsta e un cod de bare poştal. Victima a scris pe spatele unui plic.
- Cod de bare poştal? - Liniile mici de pe timbre şi plicuri.
O modalitate de a găsi o adresă. De către un decodor.
Dacă o decodăm, vom afla unde era victima atunci când şi-a notat asta.
Apoi am sunat la poştă şi ne-au dat adresa.
Casa din Queens.
- Deci, de ce se certau Lanie şi Esposito? - Pentru tot.
Amândoi vor să fie împreună, dar niciunul nu vrea să recunoască.
- Oare de ce fac oamenii aşa ceva? - Poate nu-şi dau seama.
Cum să nu? E evident.
- Ăsta-i locul? - Aşa zice adresa.
Nu cred că-i cineva acasă.
Alo? Poliţia New York. E cineva acasă?
Alo?
E cineva aici?
Bill şi Nora Ranford. Poate ca Bill e necunoscutul nostru.
- Poliţia New York! Prezintă-te! - Ajutor!
Doamnă... Doamnă, sunteţi teafără?
- Şi o bătrână într-o cuşcă. - Asta-i ultima fază pe care mi-o amintesc.
Şi eu.
Ce naiba se întâmplă?!
CASTLE Sezonul 4 Episodul 10
Traducerea & adaptarea: Andrada2003/SubTeam
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks to www.addic7ed.com
Eu îmi petrec mereu Crăciunul cu ai mei.
Tu eşti ăla care s-a hotărât să se priponească.
N-am crezut că asta va însemna să mergem cu maşina până în Florida.
- Să facem sărbătorile cu bunică-sa. - Cu maşina? Nu mergeţi cu avionul?
În perioada sărbătorilor? Glumeşti? Şi Jenny zicea că o călătorie cu maşina
ne va permite să petrecem mai mult timp împreună.
Asta nu-i o călătorie, frate. E un test al relaţiei voastre.
Ce test al relaţiei? Peste o lună, ne căsătorim.
Mai vedem noi ce se va întâmpla după test. E testul călătoriei dinaintea nunţii.
Doar voi doi, ore întregi, ca să te poată lua la întrebări
despre nelămuririle privind viitorul vostru împreună. Şi n-ai unde să te ascunzi.
- Salut. Aţi văzut-o careva pe Beckett? - Probabil urmăreşte vreo pistă.
Să nu-ţi închipui că nu ştiu că vă acoperiţi unul pe altul.
- Cum adică? - Ceva progrese în cazul necunoscutului?
Da. A fost ieri la cafeneaua Cambury şi n-a fost singur.
Chelneriţa l-a recunoscut imediat, zicea că a stat la o masă din colţ,
cu un tip cu păr lung şi barbişon. Cică victima părea cam nervoasă.
Chelneriţa colaborează acum cu desenatorul la un portret robot pe care să-l folosim.
Bine, ţineţi-mă la curent.
Haide, Jenny mă iubeşte. Nu m-ar testa ea aşa.
Sigur. Ai grijă să nu te pună s-o duci cu o canoe, da?
Cu o canoe? Şi ăla e un test?
E vorba de putere, direcţie, ca-ntr-o căsnicie.
Dacă o canoe merge drept, înseamnă că poţi face compromisuri,
puteţi munci împreună, vă găsiţi un ritm comun,
mergeţi înainte în aceeaşi direcţie. Dar dacă se învârte în cerc,
aşa merge şi relaţia voastră.
- Castle, vrei să colaborezi cu mine? - Ce-ar fi să colaborezi tu cu mine?
- De ce trebuie mereu să conduci tu? - De ce mă calci mereu pe coadă?
De unde şi... Auzi, ştii ceva? Spune-mi un lucru.
De ce trebuie să fii mereu tu prima? Prima care iese din lift, care iese pe uşă.
Sunt poliţistă. Am armă. E meseria mea să fiu prima la uşă.
Şi la lift? Ce zici de asta? Mori dacă laşi pe cineva să-ţi deschidă uşa
- măcar din când în când? - Ştii că, dacă-mi deschide cineva uşa,
- oricum voi fi prima care va ieşi? - Ai dreptate, am uitat.
Trebuie să fii mereu şi cea mai deşteaptă. Totul devine o competiţie, la tine.
Nu-i adevărat. Mereu eşti aşa dimineaţa?
Ştii, m-aş certa cu tine, dar apoi tot ar trebui să te las să câştigi.
- Foarte bine, condu tu. - Mulţumesc.
- Unde voiai să mergi? - Cred că era un întrerupător pe acolo.
Sau vrei să stăm pe întuneric?
- Era mai bine pe întuneric. - Uşa-i din oţel, nu putem trece de ea.
Pereţii sunt din beton armat.
Ce crezi că-i în frigiderul ăla mare?
Crezi că-i bătrâna? Dacă suntem în bârlogul unui psihopat
- şi ne ucidem unul pe altul, ca-n "Saw"? - Termină cu speculaţiile, nu mă ajută.
Haide... O bătrână într-o cuşcă, noi doi încătuşaţi în camera asta sinistră...
- La ce-ai vrea să mă gândesc? - La cum putem ieşi de-aici până se întorc.
- Cât timp crezi că am fost inconştienţi? - Câteva ore.
- De unde ştii? - Fiindcă mi-e foame.
Am eu nişte carne uscată. Ce-i?
Ţine-mă de mână. Să nu ne deranjeze cătuşele.
Am putea încerca să le dăm jos. N-ai o agrafă?
Ce, te crezi în 1940? Astea sunt cătuşe de poliţist. Nu se desfac cu agrafa.
Împacă-te cu ideea că suntem legaţi.
- Crezi că ne va observa cineva lipsa? - Martha şi Alexis, dacă nu ajungi acasă.
Din păcate, mama a plecat cu Alexis în circuitul facultăţilor, în weekend.
- Esposito şi Ryan... - Vor remarca. Nu-nseamnă că ne şi găsesc.
- Ce-i ăla? - Un chepeng.
- Dacă ajungem la el, poate putem ieşi. - E prea sus.
Nu şi dacă ne urcăm pe ăla.
Era Lanie. Autopsia preliminară arată că victima a fost strangulată.
- Un tip masiv ca el s-ar fi împotrivit. - N-a putut. Analizele toxicologice spun
că avea în organism atât de multe sedative, că puteau doborî şi un elefant.
- Cum stăm cu portretul robot? - Am trimis echipaje după vagabonzi
şi o echipă în centru, să-l caute.
- Tot nu s-a întors? - Nu.
Au trecut câteva ore. Când sun, intră mesageria vocală.
- Chiar crezi că urmăresc o pistă? - Ce pistă?
Nu era nimic nou pe tablă când am venit noi.
Suni tu la dispecerat, să caute maşina lui Beckett prin GPS?
Vreau să ştiu unde sunt.
- N-am poziţie bună de aici. - Încearcă aşa.
- Gata? - Sper că nu te distrezi, Castle.
Îţi spun imediat. Unu, doi, trei.
Împinge!
Bine.
Indiferent ce-o fi aici, e mult mai greu decât o bătrânică.
Parc-ar fi plin cu pietre.
- Ce-ar fi să-l golim? - Grozavă idee, Castle.
- Dar e încuiat şi n-am la mine cleştele. - E un lacăt cu cifru.
- Şi? - Când scriam "Storm Raising",
am luat lecţii de la unul din cei mai buni spărgători.
Eu pot să-l deschid, dar nu ştiu dacă vrem asta.
Hai să-l spargem până nu se întorc răpitorii.
GPS-ul spune că maşina e aici.
Asta e sigur maşina lui Beckett.
- Pare abandonată. - Anunţă la dispecerat.
Timpul de pe cameră arată că a fost acum cinci ore.
Asta e maşina lui Beckett, dar ăsta nu-i nici Castle, nici Beckett.
- Nu-i singur. A venit să-l ia cineva. - Ştim cine sunt?
- Nu. - Putem vedea numărul de înmatriculare?
E prea departe.
Am verificat şi celularele lui Beckett şi Castle, ambele n-au semnal.
În ce naiba a băgat-o Castle?
Vreau să caute criminaliştii orice urme posibile în maşina aia.
Lucrau cu voi la cazul necunoscutului. Unde se puteau duce?
Am verificat din nou de zeci de ori. Tot nu ştim.
Şi n-am aflat nimic nici de pletosul de la cafenea.
Faceţi tot ce puteţi să identificaţi mortul şi aflaţi în ce naiba era implicat.
Dacă Beckett şi Castle au dispărut, intră în criză de timp.
Dă-o naibii, Castle, cât mai ai de gând să faci asta?
- Era cât pe ce. - De o sută de ori era cât pe ce.
Ai şi tu puţină încredere. Ai fi un geamăn siamez îngrozitor.
Îmi dai mâna înapoi?
Ai găsit o explicaţie la toate astea, bătrâna din cuşcă,
necunoscutul cu identitatea ascunsă,
faptul că suntem încătuşaţi, dar încă în viaţă?
- Nu cred că vrei să auzi explicaţia mea. - De ce nu?
La elementele astea, nu mă pot gândi la o versiune care să se termine cu bine.
- Nici de-ar fi versiunea Disney. - De asta mă temeam.
Vestea bună e că lipsim deja de prea mult timp să nu fi început să ne caute.
A 101 oară e cu noroc?
Hai, Lanie, trebuie să mai fi aflat ceva la autopsia tipului.
Era în primele stadii ale unei boli cardiace.
Avea o afecţiune degenerativă la şold
şi o uşoară scolioză, probabil datorată faptului că stătea prea mult timp aşezat.
Ultima masă a fost un sandviş cu pastramă.
Nimic din astea nu vă ajută la identificare.
Avea bătături care sugerau munca fizică, dar stătea mult timp aşezat?
- Poate conducea un motostivuitor, nu ştiu. - Hai, ne trebuie ceva concret.
- Atunci nu vă pot ajuta. - Lanie, oamenii ăia au dispărut.
- Dumnezeu ştie ce probleme or fi având. - Şi ce, nu vreau să ajut? Sunt amicii mei.
Beckett spunea că s-ar putea să găseşti nişte amprente.
- Da, în câteva zile. De ce? - Ce se-ntâmplă dacă încerci acum?
- Aş putea distruge amprenta definitiv. - "Ai putea", dar poate nu, aşa-i?
Trebuie să facem ceva.
- Am reuşit. - Ai reuşit!
Cât de groaznic poate fi? Doar am mai văzut cadavre, nu?
Aşa-i.
- Nu-i un cadavru. - Nu, e şi mai rău.
Cătuşe şi instrumente de tortură însângerate.
Se pare că teoria aia cu ucigaşul psihopat, nebun şi sadic e adevărată.
Nu ştiu dacă să fiu încrezut sau oripilat.
- Eu aş zice să fii motivat. - Aşa-i. Să scăpăm naibii de aici!
- Javi... - Ce-i?
Simt cât de nerăbdător eşti în spatele meu,
dar nu-i bine să mă zoreşti.
Te referi la amprentă, nu?
Fir-ar!
- Ce-i? - S-a rupt.
Pielea nu era suficient de înmuiată. S-a distrus.
Se poate folosi ceva?
Poate reuşesc să salvez ceva din mijloc. De ce?
Aşa că am asamblat amprentele parţiale de pe bucata de hârtie
şi bucăţile de amprentă descoperite de Lanie.
Victima se numeşte Hank Spooner. E camionagiu particular în San Antonio.
- Lucrează cu propriul camion. - Ce căuta în New York?
Ai lui spuneau că a prins un contract săptămâna trecută,
să ridice ceva din Del Rio, Texas şi să aducă în Queens.
- Ultima oară au vorbit acum două zile. - Ce era în încărcătură?
Spooner nu le-a zis decât că a primit un telefon subit
de la un client special care-l plătea foarte bine.
Ai lui spuneau şi că nu obişnuia să stea în moteluri.
Se pare că n-a stat niciodată în oraş. Era mai sigur şi mai ieftin în camion.
Trebuie să găsim camionul. Dă-l în urmărire la toate parcările de camioane.
Dacă avem noroc, poate ne va spune el de ce-l voia cineva mort pe Spooner.
Poate vă pot ajuta eu cu răspunsul.
Mă căutaţi? Sunt Chuck Martinez, de la DEA.
De unde ştiai că te căutam, agent Martinez?
Am pus alertă pe dosarele lui Spooner. E urmărit, deci am fost notificat
- când i-aţi căutat voi amprentele. - De ce v-aţi întâlnit ieri?
Omul tău e mort, agent Martinez, iar doi din oamenii mei au dispărut.
N-avem timp de jocul de-a jurisdicţia, deci spune-mi de ce te interesa Spooner?
Bine.
De vreo 12 ori pe an, Spooner are un contract de la Texas la New York,
dar mereu preia încărcătura din Del Rio. E un orăşel de graniţă.
- Crezi că aduce droguri din Mexic? - Cartelurile sunt foarte active acolo.
- Şi foarte brutale. - Dacă ştiai că e implicat,
- de ce nu l-ai arestat? - Toate aparenţele ne dădeau dreptate.
Dar n-aveam dovezi decât de activitate suspectă,
iar noi nu voiam comisionarul, ci pe cei pentru care lucra.
- Cum aţi ajuns la cafeneaua aia? - Aveam nevoie de influenţă.
Am pus la cale o capcană, pozând în fugari care voiau să-l angajeze pentru mutat,
dar Sooner s-a prins. În loc să fugă, a vrut să ne întâlnim.
Era speriat. Voia să iasă din combinaţie şi se temea ce-ar putea păţi dacă pleca.
A fost de acord să ne spună totul în schimbul garantării securităţii,
mi-am întrebat şefii, au fost şi ei de acord.
- Dar deja murise, până atunci. - Exact.
Mă scuzaţi.
- Unde erau colegii tăi când au dispărut? - Nu ştim.
- Ştim doar că se ocupau de caz. - Ţi-a zis ceva despre treaba din New York?
Nu mi-a spus decât "nu-i deloc ce crezi tu".
Patrulele au găsit ceva în parcarea de camioane din nord. Să mergem!
Conform datelor, camionul e parcat aici de trei zile.
De două zile nu l-a mai văzut nimeni pe şofer. Poate vrei să vă uitaţi.
- Ăsta-i păr. - Astea sunt găuri de aerisire.
Veniţi aici!
- Tot e prea sus. - Nu şi dacă mă urc pe umerii tăi.
- Ce-i? Am mai făcut-o şi altădată. - O zici de parcă ar fi fost ceva plăcut.
- Şi atunci nu eram încătuşaţi. - Acum cine n-are încredere?
Hai, Castle, nu ştim când se întorc sau dacă se mai întorc.
- Ultima oară, purtai tenişi. - Bine.
- Cred că trebuie să mă ajuţi. - "Ridică-mi bluza, scoate-mi cizmele".
În mod normal, mi-ar plăcea finalitatea acestor gesturi.
Poţi să ai fantezii mai târziu, când ieşim din camera asta.
Nu-i la fel de distractiv dacă-mi dai voie. Cum naiba alergi în astea?
Taci şi trage.
Agent Martinez, eşti sigur că făceau trafic de droguri?
Dacă aş şti, v-aş spune.
- Doamnă căpitan Gates... - Ce-ai găsit?
- Foi de parcurs. - Spooner a livrat marfa
acum două zile unui magazin de mobilă în partea de jos a Manhattanului.
Ocupă-te de asta. Sună-ţi şefii.
Spune-le că vreau toate dosarele din ancheta asta.
O să-mi recuperez oamenii.
Gata?
- Gata. - Unu...
Doi.
Trei. Iisuse!
- Castle! Pune-mă jos! - Bine. Uşurel.
Dacă scăpăm vreodată de aici, putem să ne angajăm la circ.
- Hai să-ncerc prin spate, bine? - Bine, mie-mi convine...
- Bun. Gata? - Gata.
Unu, doi, trei.
Bine.
Bine...
- Vezi că ridic mâna dreaptă. Gata? - Da.
Nu-i aşa distractiv cum credeam.
Încep să obosesc de când te tot plimbi pe mine.
E deschis. Cred că pot împinge...
- Alo! Dă-ne drumul de aici! - Ce vrei de la noi?
Doamnă căpitan, proprietarul magazinului de mobilă a confirmat
că a primit marfă cu camionul lui Spooner. Zice însă că erau doar două mese de cafea
- aşezate în fundul camionului. - Şi l-ai crezut?
- E familist, n-are antecedente. - Dar s-a întâmplat ceva ciudat la livrare.
Când descărcau marfa, a căzut o cutie şi l-a lovit în umăr.
Zice că el crede că era goală, fiindcă a ricoşat din el.
A încercat să facă o glumă, l-a întrebat pe Spooner ce cară, vată de zahăr sau aer,
dar Spooner s-a enervat şi a zis că erau cutii goale care să umple spaţiul.
Proprietarul n-a dat atenţie, dar apoi a auzit ceva din spatele cutiilor,
ca o respiraţie.
Deci Spooner îşi ia câteva curse legale, să justifice drumul făcut pentru trafic,
dar plasează nişte cutii goale în faţa adevăratei încărcături.
- Proprietarul ştia unde merge Spooner? - Nu.
Beckett şi Castle aflaseră ceva. Unde naiba s-au dus?
Singurul lucru pe care-l ştiam atunci era adresa lui.
- Şi deja am fost acolo. - Poate au văzut ceva ce vouă v-a scăpat.
Vreau să...
- Haide! - Poliţia!
- Poliţia!
Rămâneţi pe poziţii!
- Camera e goală! - Liber!
Tot locul ăsta e gol. Chiar crezi că au venit aici?
Dacă au fost aici, acum nu mai sunt.
Domnilor detectivi, uitaţi-vă aici! E un chepeng.
Bine. Sigilăm şi începem ancheta.
- Fir-ar! - E oţel, Castle.
Nu scăpăm de ele fără chei.
Ar mai fi o posibilitate. Dacă nu le putem desface...
- Adică... - Ca în "Mad Max". Şi în "127 de ore".
- Vrei să-ţi tai singur mâna?! - Pe-a mea? Nu. Mă gândeam la a ta.
- Mâna mea?! De ce a mea? - E mai mică.
Vin.
Spune-i că preţul e bun. Dacă-i place, mai am două care mi-au căzut în mână
şi i le vând cu reducere. Dar trebuie să le mut acum.
Pare a fi limba arabă.
Se duc în camera cealaltă.
Castle, mai e cineva aici.
E foarte frumoasă. Cum ai cerut.
- Mai ţin aici pe cineva. - Pe bătrână?
- Nu, mai degrabă pe o fată... - Parcă ar vrea s-o vândă.
E trafic de carne vie. Despre aste e vorba. Răpesc şi vând persoane.
De-asta încă suntem în viaţă. Nu ne vor ucide. Ne vor vinde.
Ce? Sunt un scriitor foarte bine vândut. Mă întreb cât aş valora...
- Mai bine să nu aflăm, da? - Totuşi...
- Am aflat ceva? - După urmele de tăiere,
- pare să fi fost instalat de curând. - Ştim de ce?
Nu. Criminaliştii vor căuta amprente.
- Ce-au zis vecinii? - Banca i-a evacuat pe foştii proprietari,
pe Bill şi Nora Ranford, acum şase luni,
dar de două săptămâni s-au mutat alţi vecini.
- I-ai identificat? - Au fost foarte discreţi.
Dar vecinii ziceau că erau doi fraţi şi au recunoscut maşina pe care-o aveau.
- O dubiţă F150 neagră. - O dubiţă neagră?
- Deci Beckett şi Castle au fost aici. - Mai mult, acum câteva nopţi
un tip de vizavi a auzit nişte zgomote în miez de noapte,
s-a dus la geam şi a văzut un camion.
- Deci şi Spooner a fost? - Da. Aici a fost locul unde s-a întâmplat.
Trezeşte-l pe registrator. Vezi cine a cumpărat proprietatea.
Vreau să ştiu cine sunt tipii ăştia.
Ne auzi?
- Castle, aud pe cineva cum respiră. - Poate e sedată.
Alo! Ne auzi?
- Peretele ăsta e din gipscarton. - Şi?
Celelalte sunt din beton.
Dacă săpăm, poate reuşim să trecem dincolo şi s-o salvăm.
Şi cu ce ne ajută dacă trecem dintr-o închisoare într-alta?
Spune-mi, dacă era Alexis acolo, ce-ai fi făcut?
Da. Bine.
- Imediat cum afli. Mersi. - Criminaliştii?
Da. N-au găsit amprente în casă. Totul a fost şters.
- Ce-ai aflat de la registrator? - Casa a fost evacuată de cinci luni,
dar e tot în proprietatea Băncii Naţionale. Tipii stăteau abuziv.
- Ai spus Banca Naţională? - Da, de ce?
Dosarele pe care ni le-a trimis Martinez.
Stai aşa. Spooner a livrat ceva acum două luni la o adresă din Brooklyn.
Peste două zile, federalii au făcut un raid dar deja dispăruse tot din casă.
N-au găsit decât un chepeng în podea, care dădea în pivniţă.
- Sună cunoscut. - Da, dar când au depistat proprietatea,
au aflat că aparţine Băncii Naţionale.
Cred că tipii vânează case evacuate să-şi desfăşoare activitatea acolo.
Caută casele evacuate ale Băncii Naţionale din zona New York,
începând cu cele care au pivniţă.
Dacă au aflat ce case sunt pe lista aceea, într-una din ele şi-au stabilit sediul.
Asta ar trebui să ajute. Schimbăm.
Bine.
- Gata? - Gata.
Hai!
- Schimbăm din nou. - Bine.
Bine. Împreună. Gata?
- Da. - Hai!
Întotdeauna mi-au plăcut picioarele tale, dar acum le şi respect.
Nici ale tale nu-s prea rele. La următorul picnic al poliţiei,
- facem echipă la alergarea în saci. - Bine.
Alo!
- Ne auzi? - Cred că vrei să intri tu prima.
- Nu, ia-o tu în faţă. - Nu mă deranjează.
Alo! Eşti acolo? Suntem...
- Un tigru?! - Da, tigru. Mai că nu m-a muşcat de faţă.
Aşa se explică şi cuşca şi lanţurile, cuţitele de măcelărie...
- Un tigru? Asta traficau. - Tigrii sunt specii ocrotite de lege.
E ilegal să faci trafic cu ei. Ne-am băgat peste afacerea lor.
Problema nu-i că i-am descoperit. Dacă intră aici tigrul, aia e problema.
Nu-ţi face griji, Castle. Nu va trece prin zidul ăla.
Marş! Înapoi!
Mi se pare mie, sau pare cam flămândă?
Asta-i rău.
- Ce faci? - Îi cumpăr bunăvoinţa.
Nu, Castle, nu te apropia de ea!
- Se duce după ele. - Şi când le termină, o să mai vrea.
Doamne, vine!
Banca Naţională a evacuat aproape 100 de case la periferie,
dar tipii noştri au nevoi speciale, aşa că le-am filtrat pe cele cu pivniţă.
Hai, Castle. Trebuie să acoperim gaura aia. Împinge!
Încă o dată.
Cele două case folosite au şi alte elemente în comun: alei de acces
suficient de largi cât să intre un camion.
Ambele sunt situate între terenuri libere sau case goale, să nu fie vecini.
După ce-am comparat totul, am rămas cu 11 case la periferie.
- Beckett... - Ce ne facem?
Distribuie lista. Trimite echipaje la toate cele 11 case. Să-i aducem înapoi vii!
- Intrăm în frigider. - Se va închide şi ne vom sufoca.
- Preferi să fii mâncată? - Căutam varianta a treia...
Treci în spatele meu.
Am un plan.
Fincher Drive nr. 817. O clădire industrială evacuată acum 8 luni.
- Pare goală, ca şi ultimele trei. - Hai să dăm o tură.
- Să vedem dacă e ceva în spate. - Bine.
Ăsta era planul tău? Ştii cât de sus poate sări o tigresă?
- Sus. - Măcar suntem în viaţă, nu?
Bine.
Pe aici, Esposito.
Cheamă ajutoare.
Ştii că ziceam să ne angajăm la circ? M-am răzgândit.
Se joacă cu noi. O să se repeadă. Ce facem?
Un singur lucru mai putem face. Să ţipăm ca nişte fetiţe.
- Ajutor! - Ajutor!
Ajutor!
- Scoateţi-ne de aici! - Stai. Ascultă!
- Ajutor! - Ai auzit?
- Da. - Suntem aici, jos!
Ajutaţi-ne! Ajutor!
Ajutor!
- Beckett, Castle... - Esposito!
- Ăla-i un tigru?! - Da, e o tigresă.
- Ce-ar fi să ne scoţi afară?! - Staţi, ne întoarcem imediat.
Aruncaţi armele, băieţi, sau vă zbor creierii!
Ajutor! Deschideţi chepengul!
- Băieţi! - Ryan, Esposito, ajutor!
- Deschideţi uşa, băieţi! - Ajutor!
Lasă arma. Nu contează pe care-l împuşti primul.
- Celălalt oricum te va omorî. - Cred că-l dobor primul pe ăla frumuşel.
- Din fericire, eu nu trebuie să aleg. - Aruncaţi-le!
- Tu primul. - Hai să-i omorâm, mamă.
Lasă tigrul să-i rezolve pe ceilalţi doi, cum am discutat.
- Scoate-ne de aici! - Deschide uşa!
- Pericolul creşte! - Ajutor!
- Ajutaţi-ne!
- Dacă trag băieţii tăi... - Scoate-ne de aici!
Jur că ultimul lucru pe care-l fac e să-ţi trag un glonţ în cap.
- Tu alegi. - Hai, grăbiţi-vă!
Vai, copoii din New York, nu sunteţi aşa de răi ca cei din Texas.
Acestea fiind spuse, pariez că vor mai veni şi alţii,
aşa că vă spun cum facem. Eu şi băieţii vom pleca.
Voi ori veţi fi împuşcaţi dacă vreţi să ne opriţi, ori vă salvaţi amicii.
Voi alegeţi.
Îmi pare rău. Nu mai am nicio idee.
Javi?
- Kate... - N-am supravieţuit unui glonţ în inimă
ca să mor mâncată de un tigru.
Dă-le drumul.
- Doamne, i-a mâncat! - Nu ne-a mâncat.
- Dar o va face, dacă nu vă grăbiţi. - Ce frumos spânzuraţi...
Nu mişcă nimeni!
Aţi stat încătuşaţi atâta timp? Mă mir că nu v-aţi ucis unul pe altul.
- Au fost câteva momente... - Până ne-am găsit ritmul.
Cred că mergem cu avionul în Florida.
- Poftim? - Cred că astea sunt ale tale.
- Şi astea. - Mulţumesc.
Cum aţi reuşit să ne găsiţi?
Am urmat fărâmiturile lăsate în urmă şi am ajuns aici.
Din fericire, unii detectivi m-au informat despre ceea ce făceau.
Datorită vouă, voi institui o nouă regulă în departamentul nostru.
Nimeni nu pleacă nicăieri fără să anunţe.
Mulţumesc, băieţi. Apreciez ce-aţi făcut pentru noi.
Măcar nu va trebui să mai căutăm atât data viitoare când vă vom salva.
Apropo, mi-a fost dor de voi.
- Zău? Dovedeşte. - O să-ţi dovedesc.
- Cum a fost tigrul? - Termină, Espo.
- Poftim? - A fost grrrroaznic?
Se numeşte Ruth Spurloch. Se pare că ea şi fiii săi
erau furnizori de tigri protejaţi de lege către clienţii bogaţi din toată lumea.
- Nu prea merită să ucidă pentru asta. - Comerţul ăsta aduce miliarde de dolari.
Texas, un stat unde aproape că nu-s reguli, e unul din puţinele locuri din lume
unde vânzarea şi creşterea tigrilor nu sunt ilegale.
Ruth şi fiii ei făceau milioane de pe urmă fermei lor de tigri.
Spooner îi aducea din Del Rio la New York.
Apoi, clienţii bogaţi îi scoteau peste graniţă şi-i trimiteau cu avionul.
Aşa-i. Dar, în afara Texasului,
traficul cu animale protejate e un delict.
Aşa că Ruth n-a vrut ca Spooner s-o toarne.
De-asta, când am apărut noi la uşa ei, a făcut pe victima să ne poată captura.
Ne-a doborât cu tranchilizante de animale, care mie mi-au făcut rău.
Încă mai am un gust ciudat în gură.
Eu voi preda cazul la FBI şi la autorităţile vamale.
Luaţi legătura cu ei privind acuzaţiile de crimă.
Mulţumesc, agent Martinez. Te conduc.
Cum bănuiam, părul din camion e de tigru, iar sângele e de la carnea crudă.
Foloseau chepengul să arunce hrana animalelor şi să le sedeze cu săgeţi.
- Deci, ce se va întâmpla cu tigrul? - Îl vor împuşca.
- Va fi transferat într-un adăpost. - Sau aşa.
Probabil va ajunge la Grădina Zoologică. De ce, vrei să-i faci o vizită?
Nu, mersi.
- Bine, băieţi, mergeţi să vă odihniţi. - Şi tu.
E cea mai ciudată întâlnire cu moartea pe care-am avut-o.
Şi eu. Dar crede-mă, după experienţa asta,
dacă ar fi vreodată să fiu priponit de cineva, tu ai fi aceea.
- Priponit? - Priponit?
Nu, n-am spus "priponit". Am zis "încătuşat".
"Încătuşat", nu "priponit". În sens colocvial sau cum vrei tu.
E-n regulă, am înţeles ce-ai vrut să spui. Şi, dacă ar trebui vreodată
să mai petrec o noapte încătuşată de cineva,
nu m-ar deranja să fii tu acela.
- Zău? - Dar data viitoare o facem fără tigru.
Data viitoare?
Traducerea & adaptarea: Andrada2003/SubTeam
Sincronizarea 720p WEB-DL: PoLL11 @ www.titrări.ro