Претходно у Фринџу -Волтере.
Изгубио сам најдрагоценије особе, претпостављам да и теби недостају,
људи које си оставио за собом. -Недостају ми. -Помоћи ћу ти.
Јеси добро? -Почела је мигрена. Надала сам се да ми више нису потребне.
Неће да се сећа последњих два сата. Када се пробуди, имаће јаку главобољу.
Дошао сам да ти кажем нешто. -Ко си ти? Како си знао моје име?
Прегледао сам све могуће будућности и у свакој
резултат је исти. Мораш да умреш.
То је он. -Јеси ли сигурна? Сви изгледају исто. -Он је.
Трагамо за њима већ три године. Зашто су те сада контактирали?
Не знам. Знао је моје име, ко сам и где да ме нађе. А онда је нестао.
Шта ти је тачно рекао? -Да је видео све могуће будућности,
и да у свакој морам да умрем.
Астрид је испитала његов узорак крви. Нема ДНК поклапања,
али је нашла антитела за шпански грип. -Шпански грип?
Зар то није истребљено? -Последњи податак о епидемији датира из 1919.
Због чега би требало да има најмање 91 год.
Даћу ти обезбеђење. -Мислим да то није потребно. -Претио ти је.
Мислим да није то радио. Хтео је да ме упозори.
Ако ти опет приђе, очекујем да ме одмах обавестиш. -Наравно.
Извините.
Познајеш је? -Не. -Боже. То би требало да си ти?
Има талента. Уврнута је, али талентована. -Зашто би неко цртао ово? -Тинејџерка је.
То они раде. Свирају депресивну музику, мисле да је све погрешно,
желе да све око себе убедаче. То је фаза.
Фаза или не, ово је језиво. -Хеј, пази!
Склоните те људе!
У мојој временској линији, управљам машином,
пошто овде не би требало да постојим, не реагује на мене.
Потребно је биомеханички подесити машину на твоју ДНК.
Да би њоме управљао. -Раније си успео. Учинићеш то поново.
Добро јутро. -Здраво, Оливија. Причамо о мејотици двостраног жаришта.
Не брини, Оливија, ни ја не знам о чему говори. -Говорио је
да покушава да ме врати кући. -Чула сам да ће ти Волтер помоћи.
Морала сам лично да се уверим. -Не брини, агенте Данам.
Уверавам те да неће да утиче на редован посао. Ако ти затребам,
посветићу ти пуну пажњу. -У реду је. Срећна сам да радите заједно.
Не обећавам ти пуну пажњу. Мало је расејан. Већ га је трипут ударала струја.
Што ме је подсетило да још не осећам мокраћу. Морам опет да се испразним.
Данам. -Ово је уврнуто. Кранер је изгубио контролу над конструкцијом,
која се трагично забила у Роберта Инглхарта. -И? -Пре него је убијен,
Још си ту? -Особа која му је дала цртеж,
како је изгледао, био је ћелав? -Не, била је женско. Тинејџерка.
Са жртвом је била сарадница. Могла би да препозна девојку ако је опет види.
Прикупимо снимке сигурносних камера. -Радим на томе.
Ту си. Где си била читаво поподне? -Скитала. -Знаш да треба да се јавиш
када те нема овако дуго. -Извини. -Упознао сам овог момка, данас.
Хеј, друштво. -Тата је стигао. -Баш на време, вечера је скоро готова.
Еј, другар. Здраво.
Како је било? -Разговор је прошао добро. Почињем сутра. -Сјајно.
Личи на панораму са викендице на језеру.
Недостаје ти, зар не?
Тата, није ти досадило оволико сељакање, све због мене?
Није битно где смо. Важно је само да смо заједно.
Зашто ме је Бог створио оваквом?
Знаш шта мислим о томе, Ем. Бог је свима дао сврху. Чак иако је не разумемо.
Знам да је моја, да се старам о вама.
Бар се неко време није дешавало.
Хајде да ноћу повлачимо завесу, важи? Наспавај се.
Видимо се ујутру. -Волим те, тата.
Волим и ја тебе, анђеле.
Имаш среће? Агенте Данам.
Можеш ли да идентификујеш цуру која је цртала? -Не још увек.
Линколн, са сведоком, тренутно прегледава снимке из саобраћаја
и камере за надзор у тој области.
Шта?
Звали су ме из дома здравља.
Била си тамо три пута у задњих месец дана? -Провераваш ме?
Ја сам твој надређени. Говоре ми овакве ствари.
Мигрене. Због рецепта сам ишла у дом здравља. Главобоље, то је све.
Верујете ли у судбину?
Не. Не верујем.
Ни ја. Али овај цртеж...
Какав дан може да буде, кад ми странац каже да ћу да умрем,
а ја на крају водим истрагу о жртви чија је смрт предвиђена?
Можда...
Тај човек из опере, можда заиста, нешто зна.
У наредних неколико дана... Треба да будемо опрезни.
Чувај се невоља.
Добре вести. Инглхартова сарадница је препознала тинејџерку на снимку.
Имамо снимак из банке преко улице на кафић. -Знамо ли где је отишла?
Знамо где није. Према камери, прошла је стајалиште на 8. улици,
и улаз за подземну. -Постоји шанса да живи у близини. -Можда јој је близу школа.
Зауставите аутобус!
Покушала сам.
6 осмина је исто што и 3 четвртина? -Тако је.
Настави да делиш разломке на пола, са истим имениоцем.
Без увреде, мама, али Емили боље објашњава.
Добро јутро, гдине. Гђо, извините на сметњи.
Ја сам агент Оливија Данам, ово је Линколн Ли. Радимо за ФБИ.
Шта могу да учиним? -Тражимо ову цуру. Распитујемо се да ли је људи познају.
Један од суседа рече да можда живи у згради.
Не бих рекао. Како се зове? -Не знамо.
Могу ли да питам ко живи са вама, гдине... -Малам. Џим Малам.
Ово је моја жена Дајана и наш син.
Дени, дођи овамо. Виђао си ову цуру?
Чекај, зар је не виђамо често у парку? -Рекао бих.
То је Тенер парк. Четри блока одавде. Потражите је тамо.
Хвала вам. Пуно сте нам помогли. -Штета што не знам нешто више.
Јеси загледао предсобље? -Не, зашто? -Црвени ранац, исти као на слици.
Зашто нас је лагао? -Чим се вратимо у седиште,
покренућу процедуру за добијање налога. -Можда и не морамо.
Здраво. Ја сам Оливија Данам, а ово је Линколн.
Обоје радимо за ФБИ.
У реду је, ниси у невољи. Желимо да разговарамо.
Ти си ово нацртала?
Мртав је? -Да, али мислим да си то већ знала.
Како? Како си била у стању да нацрташ ово пре несреће?
Не знам. Просто видим...
У глави... Када сам у близини некога ко ће...
Просто осетим. -Шта просто осетиш?
Смрт.
Тај цртеж... Видела си још нешто што ће да се догоди?
Можда можемо да спречимо. -Емили! Улази у кућу.
Г. Малам... -Не можете да је испитујете без сагласности родитеља. Ја га недам.
Лагали сте нас. -Није нам потребна. Од Емили зависи да ли ће да разговара.
Емили, желиш ли да одговараш на питања ових агената?
Не. -Ето вам одговора. Хајде, Ем. Идемо.
Да вас питам нешто. Мислите да сте први који сте дошли по моју ћерку?
Увек почиње овако. Власти се појаве када чују да је девојка, надарена.
Онда дођу други да је проучавају, као из Масив Дајнамика. -Масив Дајнамика?
И никада не престају. Где год да одемо, пронађу је.
Прате из својих кола, чекају тренутак да је зграбе, одведу у лабораторије.
Да је боду и акају као да је животиња.
Знате ли шта то значи за младу цуру?
Молим вас, допустите да моја ћерка има нормалан остатак детињства.
Мој број је на подсетници. Ако желите да разговорате,
или ако Вас и вашу породицу неко малтретира, могу да помогнем.
Када се вратимо у канцеларију, можеш ли да провериш Маламове?
Види шта можемо да сазнамо. Ја идем у посету некоме.
Слушај, учинила си праву ствар. Ако се опет догоди, нико неће да зна.
То нас доводи у опасност.
Тата, видела сам још нешто. У аутобусу.
Нешто ужасно.
Жао ми је, душице, али знаш како то иде. Ако им и кажеш, шта ће да се промени?
Сети се шта су ти урадили када смо тражили помоћ? Веруј ми. У реду?
Боље је овако.
Свакако да желим резултате.
Што пре, то боље. Пошаљите их лично мени.
Како лепо изненађење. Да сам знала да долазиш, отказала бих ручак. -Здраво.
У ствари, овде сам због Емили Малам. Њен отац каже да Масив Дајнамик
малтретира њу и породицу. -Постављаш ми питање,
или ме оптужујеш за нешто? -Мислила сам да сте завршили
са коришћењем деце као заморчиће. -Да, јесмо.
Масив Дајнамик је пришао породици Малам, када су живели у Балтимору.
Емили је исказала фасцинантне менталне способности
које су драстично унапредиле наша истраживања на пољу људског мозга.
Хтели смо списак њених способности. Њен отац није био заинтересован,
чак и када смо хтели да платимо Емилино школовање.
Не знам како си ме годинама одгајала, и видела колика ми је штета нанета,
да би се претварала како је исправно ово што си рекла. -Оливија, жао ми је.
Оно што се теби догодило је ужасно. Али ова цура је другачија.
Нико је није присилио. -Нема разлике. То је и даље узнемиравање.
Данам. -Овде Емили. Рекли сте да можете да помогнете.
Можемо да се нађемо? -Сачекај на тренутак. Жао ми је. Морам да идем.
Емили?
Изабрала си лепо место за састанак.
Подсећа ме на место где смо живели.
На боља времена.
Понекад се искрадем овде, да бих размишљала. Да разбистрим главу.
Да ли твој отац зна да си ме позвала?
Шта желиш да ми кажеш, Емили?
Мислим да ће пуно људи да умре.
Почело је када сам имала 11. Била сам у продавници кућних љубимаца са мајком.
Гледали смо кучиће, када сам изненада, чула зујање.
Мислила сам да ми уши нису у реду, као што се дешава када летите авионом.
Али, када смо одлазили, човек иза пулта је имао срчани удар.
То сам видела пре него се догодило. -То је био први пут.
Када се поновило? -За неколико месеци.
Чула сам зујање на часу, а слика ми се створила у глави.
Како мој учитељ лежи мртав на улици, прекривен сломљеним стаклом.
Три дана касније, ударио га је ауто. Родитељи су ме одвели доктору, али...
Онда су људи почели да ме испитују.
Моји пријатељи су чули за то. -Тада се људи и уплаше?
Па се преселите. -Први пут.
Али дешавања се наставе.
Очаравајуће. Тета један таласи у потиљку
су изузетно активни. Такође, твој мозак црпе већу количину
кисеоника и крви. -Шта то значи, Волтере?
Бели и ја смо одувек имали теорију да неке трауме стварају
одјек назад у времену. Просто, неки будући догађаји пулсирају уназад.
Не на начин да будемо свесни тога, али су попут вибрација. Можда је твој мозак
посебно осетљив на те вибрације. Можда је то шум који чујеш.
Да ли си икада могла да контролишеш способност? -Не функционише тако.
Те слике које видим... Оне су попут снова.
На почетку су живахне, али онда бледе.
Зато их цртам. Али уопште није важно.
Све што видим... Некако се увек оствари.
Знам да ће сви ови људи да умру,
а ја не могу то да спречим. -Не разумем, Емили.
Зашто их упозораваш ако ништа не може да се промени? -Не знам.
Ваљда, када би људи знали, могли би некоме да кажу "Волим те".
Или да ураде неку добру ствар.
Можда можемо да идентификујемо овог човека. Видела га је у аутобусу.
Проверићу у МБТА бази. (транспортна база Масачусетса)
Ако има показну, можда имају његову слику.
Нисам ти захвалила на позиву. Сигурно ти је било тешко.
Да те питам нешто? Осећаш ли сада нешто?
Овде, са мном?
Емили. -Тата. -Ми смо га звали. Да ти родитељи не брину што те нема.
Јесу ли те повредили? -Г. Малам, не морате да бринете због нас.
Ако ово и не можемо да зауставимо, нека бар покушају.
Имамо нешто. Астрид га је пронашла. Адресу.
Према показној, зове се Алберт Данкан,
Има стан у Јамајка Плејну. -Идемо. -А онда? Спасете г. Данкана, а остали?
Не знам. Али сигурно не помажемо, ако останемо овде.
Хвала вам. -Можемо ли ја и моја ћерка да идемо кући?
Више ништа не може да учини за вас. -Мислим да може.
Волтере, можеш да хипнотишеш Емилy да поврати визију догађаја са цртежа.
Зашто мислиш да то могу? -Јер си то радио, тамо одакле сам ја.
Алберт је у невољи? -Заиста не знамо.
Разумем. Ни ја не бих рекао. -Хеј, г. Данкан још није дошао.
Ради на градилишту. Звали смо му шефа, одсутан је целе недеље. Како је тамо?
Волтер је управо почео.
Емили, бројаћу уназад од три.
Када дођем до један, желим да отвориш очи и кажеш ми где си.
Три... Два... Један.
Где си, Емили? -У аутобусу. На путу за кући.
Видиш ли г. Данкана?
Не. Али чујем то.
Чујем шум. -Погледај око себе, Емили. Пронађи г. Данкана.
Видим га. Силази из аутобуса.
Наводи је, Волтере, можеш ти ово. -Емили, слушај...
Не дозволи г. Данкану да оде. Сустигни га. Можеш ли?
Да. -Прати га, Емили. Морамо да знамо где је кренуо.
Шта је то? -Господе.
Где си? -Не знам.
Али је лоше. Господе.
Мртви су. Сви су мртви. -Погледај око себе, Емили. Опиши ми шта видиш.
Реци ми где се налазиш.
Бојим се. -Немаш чега да се плашиш. Ништа не може да те повреди.
Знате шта, г. Малам, можда јој помогне, ако чује ваш глас.
Душо, ја сам.
Погледај около. Реци ми шта видиш.
Видим нешто. Личи на латински. "Деи јудициум...
...Фиат јуститиа." -До суда Божијег, нека правда буде задовољена.
Морам да позајмим твој телефон. -Данам. -Ја сам. Суд је у питању.
Дешавања су у суду. Питере, Алберт Данкан се развео.
Поравнањем је прошле недеље изгубио старатељство над децом, па је несрећан.
Када избројим до три, желим да се пробудиш. -Видим га.
Видим г. Данкана.
Нешто држи.
Неку врсту чудног радија. -Мислим да то није радио, већ детонатор.
Данкан није жртва. Мора да је поставио неку врсту бомбе.
Обезбеђење суда је приметило возило Алберта Данкана на јужном улазу
паркинг гараже пре 20 минута. Претпостављамо да је још у згради.
Шта је са бомбом? -На основу Емилине визије, претпоставља се
да је доста експлозива прикачено за ту особу. -Како је Емили описала,
личило је на експлозију из земље. -Претпоставимо да је експлозив
у гаражи испод зграде. Бомбаши ће да је потраже. Питер иде са њима.
Могу да помогнем. -Гдине, спремни смо. -Крените. Почећемо евакуацију зграде.
Тата, жао ми је. Звала сам ФБИ. Требало је да ти кажем.
У реду је, срцета. Заиста се поносим тобом.
Али, сада си у систему. Питање је времена када ће ови људи почети...
Не. Нису такви. Агент Данам је обећала. Рекла је да више нема узнемиравања.
Хајде, уђимо у кућу, Ем. -Тата. -Без расправке.
Пакуј се. Дајан! -Тата... -Шта је било? -Црни комби је на улици. Као у Балтимору.
Уради шта ти отац каже.
Треба ми оловка. Хоћу да запишем број таблице.
Извините. Тражим судију Омалија.
Судија је у судници. Имате заказано? -Не, али...
Даме и господо, због узбуне, молимо вас да одмах кренете ка најближем излазу.
Останите мирни и поштујте савете судских службеника.
Нашао сам га!
Ја сам. Били смо у праву. Постоји даљински детонатор.
Колико је потребно да се разоружа? -Још не знају. Сложено је. -Обавештавај ме.
Хоћу. -Пронашли су бомбу?
Ако експлодира, треба расчистити област у кругу од 200 метара.
Помози полицији да постави периметре. -Знам шта радите и не идем нигде.
Тај човек ти је рекао, да ћеш да умреш. Можда је причао о овоме.
Не могу тако да живим. Или радим свој посао.
Нема разлога да будете овде. Повезана је на више начина. Требаће нам сати.
Тај момак може даљински да је активира кад пожели.
Знаш ли фреквенцију на којој је бомба подешена? -Вероватно. Шта си наумио?
Опет ја. Подесите радио на 432.5 мегахерца.
Хеј. Хеј, судијо Омали!
Чак и не знате ко сам ја. -Не. Треба ли?
Отели сте ми породицу. А ја ћу да вас одвојим од ваше.
Готово је, г. Данкан. Блокирали смо вам сигнал.
Нико не жели да вас повреди, само подигните руке,
па идемо одавде.
Не. Нигде не идемо. -Алберте, не желиш то да урадиш.
Немој. -Он...
Све ми је узео. -Разумем зашто си узнемирен.
Али не можеш да урадиш ово. Не можеш. Алберте...
Нисам ја крив. Ово је због њега.
Овако мора да се заврши. -Не, силно грешиш.
Не мора ништа да се деси. Ништа није исклесано у камену.
Ти и ја, данас не морамо да умремо. Шта ће даље да се деси
зависи од тебе. Ти имаш контролу.
Нисам спремна да умрем данас. А мислим да ниси ни ти.
Помисли на ове људе. И они имају децу.
Нисмо код куће. Молим, оставите поруку.
Г. Малам, овде Оливија Данам. Онеспособили смо бомбу.
Пуно људских живота је данас спашено. Мислила сам да би Емили волела да зна.
Хеј, Ем.
Џиме? Џиме, шта је било? -Отели су је. Отели су Емили.
Пратили смо таблице које је Џим Малам дао. Бостонска полиција га је пронашла.
Обичан комби за хемијско чишћење. -Хвала што сте нас обавестили.
Њен отац је погрешио. -Мислим да је био параноичан.
Уопште не мислим да је Емили отета. -Па где је онда, које куде?
Мислим да знам.
Емили! Емили!
Смрзла си се. Морамо да те одведемо одавде. Пулс јој је слаб.
Позваћу хитну. -Стиже помоћ. -Није важно. Више нема помоћи.
Дошло је моје време.
Овде агент Ли. Потребна ми је хитна у Дауни Парку, што пре.
Не, Емили, рекла си ми да је оно на цртежима, неизбежно. Али грешиш.
Данас смо спасили све те људе захваљујући теби. -Емили.
Боже... Емили...
Знам већ неко време. -Зашто ми ниси рекла?
Знала сам да ћеш бити овде.
Ем, молим те.
Долазе. Можеш ли да издржиш?
Мислим да си у праву.
Свако има сврху.
Данас су спасили оне људе.
Можда је то била моја.
Рекли су ми шта се десило девојчици. Стварно ми је жао.
Рекли су да је нека врста шлога. -Да.
Оптерећење електричним активностима њеног мозга, је било превелико.
Оно што јој је дало способност... -Је уједно и убило.
Волтер каже да смо чак и знали, не би могли никако да спречимо.
Каже, "свећа која гори светлије, сагори дупло брже."
Нагађам да те то није утешило. -Није, не колико сам он, јесте.
Је ли то посматрач? -Тако их зовеш? -Да, зашто? Како их ти зовеш?
До сада их никако нисмо звали.
Ствари су стварно другачије овде. -Шта знаш?
Појављују се на свим значајним историјским догађајима.
Како то раде? Путовањем кроз време?
Не, само по себи, није путовање кроз време.
Више изгледа, као да постоје у свим временима, истовремено.
Не доживљавају време попут нас двоје.
Они знају шта ће да се деси.
Мислим, ако неко од њих каже нешто о будућности...
Може ли да погреши?
Не, не видим како би могао.
Они не предвиђају будућност, Оливија.
Они су је већ доживели.
Да ли те је неко од њих контактирао? Јесу ли стигли?
Не.
Надам се да није касно. -Није, ја...
Управо сам стигла. Уђи. -Желела сам да те видим.
Поготово после разговора са Филипом. Рекао ми је шта се десило са цуром.
Како си ти? -Добро сам. Заиста...
Срцета, оно што си рекла, када смо се видели... Није требало тако да реагујем.
Жао ми је, није требало да те оптужујем. -Молим те, ја треба да се извињавам.
Оно што ти се десило у детињству, било је бескрупулозно.
Толико си прошла, да понекад заборавим колико си дуго чекала на извињење.
Нисам љута на тебе.
Данас сам мислила да ћу умрети. Једна од ствари о којој сам размишљала
била је да ти... нећеш да знаш како се осећам.
Ти си нешто најближе, да ми будеш мајка. И волим те.
Олив...
Шта? Шта није у реду? -Почиње да ме боли глава, то је све.
Није ништа страшно. -Имаш ли неки лек?
Да, доктор ми је дао нешто. -Добро. Шта је са храном? Јеси јела?
Не. -Направићу ти мало супе. -Знаш... Не мораш то да радиш.
Желим. Ја сам нешто најближе, што имаш од мајке. Упамти.
Хвала ти. То би било сјајно. -Сутра ћу да ти пошаљем неке лекове.
Нови лек на којем радимо. Изузетан је.
Subtitles by dejaspo dejaspo@gmail.com