Kedves Sally!
Figyelj! Ezt egyszerűen nem fogod elhinni.
Először is nincs klasszabb New York-nál, hála az égnek, hogy maradtam.
Bár eleinte még egy puszta sétálás is ijesztő volt.
Mintha egyetlen hópehely lennél a nagy hóforgatagban.
Aztán rájöttem, hogy mindenki más is csak egyetlen hópehely.
A szüleim biztos ki vannak akadva otthon Kaliforniában...
ezért, hogy biztosítsam őket, hogy New York nem emészti fel a lányukat...
felhívtam őket néhányszor tízperces üzeneteket hagyva a rögzítőn.
Na, de visszatérek arra, amit nem fogsz elhinni.
Teljesen oké voltam az egész Ben üggyel kapcsolatban.
Ostoba fellángolás volt, nem jött össze, ennyi, KÉSZ. Továbblépek.
Julie és köztem is gondot jelenthetett volna a dolog...
de beszéltünk, és kiderült, hogy ő is túlvan Benen.
Egyszóval mindketten túlvagyunk rajta.
- Később felhívlak. - Oké.
- Szóval maradsz? - Igen.
Úgy döntöttem, kivárom, hogy mi lesz.
- Mi az? - Semmi.
Egyszerűen nem tudlak kiismerni.
Valahogy feldobott, hogy ezt mondta....
de nem igazán tudtam mit kezdeni vele.
Oké, szóval amit nem fogsz elhinni.
Diákmunkán éppen papírokat töltöttem ki, amikor...
Mrs. Jessup odajött hozzám.
Úgy néz ki, valaki felhívta a tanulmányi osztályt. Egy fiatal férfi.
Azt akarta tudni, hogy publikusak-e az egyetemi jelentkezési lapok.
Konkrétan az enyém.
Mrs. Jessup mondta, hogy nem...
erre letette a kagylót, anélkül, hogy meghagyta volna a nevét.
Aztán Mrs. Jessup gratulált a hódolómhoz.
Pillanat! Csak befejezem ezt totál rossz mondatot.
Megcsináltam a szint naptárát.
Nagyszerű! Tökéletes.
Nem te hívtad fel a tanulmányi osztályt, ugye?
- Minek? - A jelentkezési lapomért.
Nem értem.
Nem érdekes.
- Miért hívtam volna őket? - Semmiért.
- Felejtsd el! - Várj, most már muszáj elmondanod.
Tartozol a magyarázattal, és kész.
Én ugyanezt érzem.
De tegnap, amikor megkérdeztem azt... és te azt mondtad, hogy "igen"...
az... kicsit megnehezíti a dolgot.
Tisztázzunk valamit!
Amikor azt mondtam, érzek valamit irántad...
- Igen, ez volt az. - Tudom.
Sok ember iránt vannak érzéseim. Elég érzékeny vagyok.
Oké.
- Mindenkiért fellángolok. - Tényleg? Akkor oké.
Nem kell felfújnod ezt!
Ez csak azért furcsa, mert én vagyok a szintfelelős, ami még sose voltam,
te pedig gólya vagy.
És ez felvillanyozott.
Persze, vannak érzéseim irántad. Kedvellek.
De ez természetes, és kb. annyira romantikus, mint a pokol.
- Elpirultam? - Kicsit.
Szóval, akkor elmondom.
Emlékszel, hogy elolvastam Ben jelentkezési lapját, ugye?
Oké, szóval Benről van szó.
- Nem, ez túl ciki. - Nem, várj! Minden oké.
Arra gondoltam, hogy Bennek talán kényelmetlen,
hogy elolvastam a lapját a háta mögött, de ő nem olvasta az enyémet.
Azt hiszem, lehet, hogy felhívta a tanulmányi osztályt, hogy elkérje.
- És nem szeretnéd, ha elolvasná? - Isten ments!
Azért, mert lényegében róla szól.
Benről szól a jelentkezési esszéd?
Szerinted sem mutathatom meg neki, ugye?
Megalázó lenne.
Igen, szerintem se mutasd meg neki.
Rendben.
- De azt hiszem, megmutatom. - A tanácsomat kérted.
- Te erősítettél meg. - Megerősítettelek?
Jó, hogy megkérdeztelek. Nem fogom a kezébe adni.
Biztos zavarba jönne. Elküldöm neki.
Szerintem hibát követsz el.
Ezt olyasvalaki mondja, aki nincs belédesve.
Elküldöm neki.
Ne gyere vissza addig, amíg nem vagy hajlandó figyelni!
- Köszönöm, Noel. - Komolyan mondtam!
Itt az új teóriám:
történjen bármi, az igazság sosem lehet kínos.
Soha.
Remélem, hogy boldog vagy,
és új életre találtál Santa Fe-ben.
Hiányzol, Sally.
Válaszolj minél előbb, oké?
Szeretettel: Felicity
Ti mit kerestek itt?
Mi történt?
Jöjjön be! Csukja be az ajtót!
Megpróbáljuk megérteni, hogy miért vagy ilyen hajthatatlan.
Azt mondtátok, hazamentetek.
- Hazudtatok? - Nem hazudtunk.
- Megkérdeztem, milyen volt a repülőn... - Anyád csak annyit mondott, jól vagyunk.
- Mit mondott nekik? - Hogy beszéljenek a lányukkal.
Meg szeretnénk érteni, hogy honnan jött ez a pálfordulat.
Nancy még azt is megkérdezte, hogy nem szedsz-e drogot.
Tényleg azt hiszitek, hogy drogozom?
Nem tudjuk, mit higgyünk.
El tudnátok képzelni, hogy azért vagyok itt, mert drogozom?
Mérges vagy ránk?
Sehonnan sem kapunk választ.
Sem tőled, sem a tanulmányi osztálytól, sem a konzulensedtől.
Hogyhogy?
Tudni szeretnénk, hogy miért akarsz ennyire Manhattanben maradni.
Tanulmányi osztályt mondtál?
Megpróbáltam megszerezni a jelentkezési esszédet.
Ó, Istenem!
- De nem adták ki. - Nem! Ó, nem!
Ezt nem hiszem el.
A fenébe!
Régen sosem viselkedett így.
Pillanat!
- Larry, mi újság? - Problémáim vannak Lewis-szal.
- Éspedig? - Álmában beszél. Elég hangosan.
- Az tényleg zavaró. - Nemcsak erről van szó.
- Hanem amiket mond. - Miket mond?
Hogy késeket vesz és megöli a szobatársát.
Ez a probléma.
Oké, beszélek Lewis-szal.
- Beszélsz vele? - Elintézem.
- Köszönöm. - Oké.
Helló! Tudom, furcsa kérés, de...
esetleg meg tudná mondani...
hogy egy levél, amit egy barátomnak küldtem, megérkezett-e.
Úgy hívják, hogy Ben Covington.
Normál, krémszínű boríték. Feladó nincs rajta.
Kérem!
Nem tehetem.
Mit nem tehet?
Nem adhatok ki információt a diákokról, érti?
Nagyon fontos lenne.
Meghívót küldtem neki, és tudni szeretném, megkapta-e.
De nem tudom, melyik a postaládája.
A neve Covington. Ben.
Krémszínű boríték.
Kérem!
Mi az?
Van rá bármi mód, hogy visszakapjam azt a borítékot?
Visszakapni? Lássuk csak. Nincs!
Uram, ide kell, hogy adja azt a borítékot.
Akkor bűnszövetkezetbe lépnék magával.
- Nem modom el senkinek! - Talán magának ez semmiség...
de nekem van lelkiismeretem.
Ez meg mit jelentsen?
Hogy vagy?
Minden oké? Úgy tűnsz, mintha...
Nem, jól vagyok. Próbálom felvenni a tantárgyaimat.
Ja, még én sem iratkoztam fel mindre.
Tényleg? Pedig a fakultációk nemsokára indulnak.
- Bocs, tesó! Jól vagy? - Persze.
Már rendben. Fogom.
Oké, akkor én...
Gondolkodtam rajta... és szerintem jól teszed, hogy maradsz.
Tehát abszolút nem akarsz késeket venni?
Nem.
Vagy megölni a szobatársad?
Nem.
Őszinte leszek hozzád, Lewis. Szeretném, ha meggyőzőbb lennél.
Később befejezzük ez a beszélgetést.
Gyere be!
Ezt hallgasd meg! Nem Ben akarta kikérni az esszémet...
hanem az apám.
Oké, de még nem küldted el Bennek, ugye?
Szuper!
Évek múlva, ha Ben visszagondol az egyetemi évekre
eszébe jut majd Felicity Porter, a megszállott, göndör hajú lány,
aki nemcsak, hogy követte egy egész országon át,
de még véleltlenszerű információkat is küldözgetett magáról,
pedig sose kérte rá.
Ha ezzel együtt tudsz élni, minden oké.
És a tetejébe megint találkoznom kell a szüleimmel és a konzulensemmel.
Újabb békítő tárgyalás...
Ezért vagyok itt. Kitaláltam valamit.
Meg kellene hívnod a szüleidet ide a koliba.
Találkozhatnak a szintfelelősöddel, ettől majd megnyugszanak.
Mutasd meg nekik ezt a helyet.
Máskülönben mindig rejtély lesz számukra, hol élsz.
Gondolod, hogy ez jó ötlet?
Igen. Bár én csak a szintfelelősöd vagyok, de...
Nagyon köszönöm, hogy nem mondod, hogy "Én megmondtam."...
az esszéküldéssel kapcsolatban.
Nincs mit.
- Bár csak arra gondolok. - Tudom.
Mark, a lehető legszebb hangnemben beszélj vele.
Rendben? Tartanád egy pillanatra?
Halló!
Felicity? Várj, befejezem a másik hívást!
- Felicity? - Nem akartunk lerohanni.
Tudom, minden oké.
Arra gondoltam, hogy holnap, mielőtt találkozunk Papaleo-nál,
ha van kedvetek, meglátogathatnátok a koleszban, megnézni, hol élek.
- Nagyon szeretnénk. - Csak mondd, mikor!
Kettőkor? Ötödik sugárút, 10. utca.
Rendben, akkor holnap találkozunk.
Sziasztok.
Eljönnek.
- Alig várom. - Tessék?
Hogy találkozzam a szüleiddel.
Meghan!
Légy szíves! Meghan!
Nyugodtan mondj nemet, de...
a szüleim holnap idejönnek...
és már előre eléggé utálják ezt a helyet.
Mindegy, szóval arra gondoltam...
ha nem bánnád, és nem veszed sértésnek...
csakis holnapra esetleg elpakolnál néhány koponyát?
- Nem. - Nem? Tényleg?
Igaza van.
Egész szép, nem?
Általában nincs ilyen hangzavar.
- Ez a sörszag nem zavar? - Ez sörszag?
Azt hiszem, ez a szőnyegtisztító szaga.
Ez az enyém.
Hát, ez lenne az.
Ki a...?
Meghan. Teljesen őrült. Tényleg nagyon furcsa.
De jól kijövünk.
Mama, papa, ő itt Meghan.
Azt gondolod, furcsa vagyok?
Te viselsz Hush Puppies cipőt.
- Úgy tűnik... - Ez elég nehéz időszak.
Eltart egy darabig míg mindenkit megismer az ember.
Szép a kilátás.
- Megtisztíthatnád az ablakot. - Igen, meg fogom.
Szóval mit gondoltok most, hogy láttátok?
Nagyobb, mint gondoltam.
Tudom. Szerencsém volt.
A legtöbb diák szobája nem nagyobb egy vécénél.
Gyere be!
Mikor érnek ide a fontoskodó szülők?
Bizonyára sejtik, hogy érzem magam amiért ezt mondtam.
Ő Noel, a szintfelelős.
- Ők itt a... - Maga itt dolgozik?
..szüleim.
Másodéves hallgató vagyok, és Felicity...
Rettentően röstellem azt a belépőt.
- Semmi gond. - De van.
Azok az én szavaim voltak, nem Felicityé.
- Úgy érzem... - Noel, hagyd abba!
...elég rossz benyomást tettem.
Noel?
Igen? Itt vagyok bent.
Ezt nézd meg!
Azt mondtad, Lewis nem akar megölni.
- Nekem ezt mondta, Larry. - Megtette az első lépést.
Beszélek vele.
- Jó lenne. - Oké.
Mi ez?
- Nem tudom. - Csak a tűzjelző.
Sokszor előfordul, bár szinte sosem jelenti, hogy valóban tűz van.
De ettől még ki kell üríteni az épületet.
- Nagyon sajnálom azt a megjegyzést. - Hagyja csak.
A viszony szülők és gyerekek között...
nagyon bonyolult.
Az én családomban is így van.
Nem akarom azt sugallni, hogy itt megoldás születik majd.
De szeretnék egy nyugodt helyet biztosítani ahhoz, hogy meghallják egymást.
Tegnap azt mondta, válaszokat keres,
úgyhogy talán el is kezdhetne kérdezni.
Az egész nagyon egyszerű.
Nem erőltettünk semmit.
Sosem adtunk ultimátumot.
De ahogy én emlékszem, mindig is Stanford-ba akartál menni,
hogy orvos lehess.
Egyszer csak a semmiből kitalálod, hogy New York-ba jössz,
és már abban sem vagy biztos, hogy az orvosi előkészítőt válaszd.
Azt hiszem, a kérdésem az,
hogy ha a helyünkben lennél...
te értenéd, hogy mi jár a lányod fejében?
Volt egy srác a gimiben, aki iránt éreztem valamit.
És ő idejött egyetemre New York-ba.
- Egy fiú miatt jöttél ide? - Csak kezdetben.
Eldobod Stanfordot egy fellángolás miatt?
Nem hiszem, hogy az a fiú az oka, hogy Felicity itt akar maradni.
Igen, az igazság, hogy Ben miatt jöttem ide,
de magam miatt maradok.
Túlságosan kontrolláltunk?
Nem.
Akkor miért?
Emlékszel a kedd esti vacsoráinkra?
Mindig elmentünk valahova, csak mi ketten.
Imádtam.
Aztán valamelyik nap az önkiszolgálóban...
vacsoráztam.
Hamburgert ettem.
És eszembe jutott, hogy kedd van.
És hirtelen...
Nem, ez hülyeség.
Nem, mondd csak!
Hirtelen az volt életem legfinomabb hamburgere.
Nem azért, mert nem veled voltam...
hanem mert itt voltam, egyedül.
Érted?
Megcsapott a függetlenség szele. Ez csodálatos.
De azért nem kell New York-ig jönnöd,
hogy egyedül egyél hamburgert.
Nem tudom, hogy miért,
de valamiért úgy érzem, fontos, hogy itt legyek.
Tudod, én megértelek.
Szerintem is fontos.
Nem is értem, miért akarsz hazajönni hálaadásra.
Hogy érted?
Ha úgy döntöttél, New York-ban maradsz, akkor maradj itt.
Nem tudtam, hogy a keddek ilyen terhesek voltak számodra.
Nem ezt mondtam.
Nem akartam, hogy kínos legyen neked.
- Sosem volt kínos. - És fontoskodni sem akartam.
- Felicity csak azt mondja... - Pontosan értem, amit mond.
Visszamegyek a hotelbe. Maradj, ha akarsz.
Barbara, visszaülnél kérlek?
Ő csak...
Elnézést kérek!
Megjött a gitár?
Igen.
Mi az, egy Martin?
- Nem, bár ugyanolyan fából van. - Értem.
Nem igazán engedhetek meg egy drágább darabot.
És, hogy s mint? Nem láttalak mostanában.
Próbáltam összeállítani az órarendemet.
Mikor éppen nem gitároztál.
Kerülsz engem, vagy...
- Egy kicsit. - Tényleg?
Igen.
A Felicityvel történtek miatt, vagy miattam?
Nem miattad.
És nem is Felicity miatt.
- Mennem kell. - Menned kell?
Igen, majd találkozunk.
De azért hallhatlak majd játszani, ugye?
Nem lesz olyan szerencséd, hogy ne halld.
Mit csinálsz itt?
Most volt a találkozó a szüleimmel.
Még sosem láttam ilyennek a mamámat.
Hogy váltatok el?
A papám azt mondta, vacsorázzunk együtt ma este.
Próbáljuk újra.
A mama olyan dühös volt rám.
Mikor elmondtam, hogy miért jöttem ide...
Istenem, látnod kellett volna az arcát.
Mintha szíven döftem volna.
Elutasítva érzik magukat.
Hogy érted?
A szüleid nem gondoltak bele, hogy egyszer a saját lábadra állsz.
Kiakadtak, mert úgy érzik, hogy elutasítod a terveiket.
Nálam pont ennek a fordítottja igaz.
A szüleim mindig azt akarták, hogy álljak a saját lábamra.
Úgyhogy túlóráztak, hogy boldog legyek.
Hogy érted, hogy a szüleid mindig is tudták, hogy elmész?
Bonyolult.
Nem annyira bonyolult. Ők a nevelőszüleim.
Szeretem őket, úgyhogy nem kell sajnálnod.
Nem, dehogy.
Nagyszerűek. Ők a mamám és a papám.
Mindig nagy feneket kerítek ennek... pedig tényleg semmi...
Micsoda?
Ők nem tudják, mert senkinek sem mondtam, hogy...
tavaly kiderítettem a valódi mamám nevét.
New York-ban él.
De... nem emiatt jöttél ide, ugye?
Nagyon megbántódnának, ha rájönnének.
Én nem mondom el.
Tudom.
Istenem, olyan felnőttnek érzem magam.
Én is.
- Felicity! - Igen?
Van még bent valaki rajtad kívül?
Igen.
Csak még egyszer bocsánatot akartam kérni azért, amit csináltam.
Csak őszinte voltál.
Lehet, de akkor is az egyik legbénább dolog volt, amit életemben csináltam.
Mondtak bármit velem kapcsolatban?
Most már a tiétek.
Köszi.
Utálnak, igaz? A szüleid.
Dehogy utálnak.
De mondani nem mondták.
A szemükben te valószínűleg csak egyetlen szál voltál
ebben az egész zűrzavaros szénakazalban.
Jól nézek ki?
Dr. Porter?
Noel.
Emlékszem.
Csak még egyszer el szerettem volna mondani...
mennyire...sajnálom.
Maga a szintfelelős, ugye?
Igen, uram.
Ő jól érzi itt magát?
Azt hiszem...
Azt hiszem, ő olyan, mint egy pipi.
Egy pipi?
Igen. Egy kiscsirke. Hasonlat akart volna lenni.
Nem kellenek hasonlatok, csak mondja meg, hogy jól van-e a lányom.
Igen. Azt hiszem, jól.
Tudom, hogy ez talán nem sokat jelent...
de vigyázok rá.
És ha netán nehézségei támadnak...
mindent meg fogok tenni, hogy könnyebb legyen neki.
A késes ügy megoldódott?
Igen, felügyelem a dolgot, minden rendben lesz.
Rendben.
Köszönöm.
Nincs mit.
- Szia! - Szia!
- Mama hol van? - Nem érezte jól magát.
- Mehetünk? - Igen.
Nem akarom újrakezdeni ugyanazt a beszélgetést minden alkalommal.
Tudom.
Tényleg próbállak megérteni.
Nem akarom, hogy ide járj. Azt szeretném, ha Stanford-ban lennél.
De mi a fenéért harcolok veled állandóan emiatt?
Ez a te életed, nem az enyém.
Még ha ezt az egészet nehezen is emésztem meg.
Akkor most teszek egy utolsó kísérletet.
Biztos, hogy itt akarsz maradni New York-ban?
Azt hiszem.
Oké.
Akkor beszéljünk arról, hogy ez hogy lenne a legjobb.
Mármint a gyakorlatban.
Ha Stanfordba mentél volna, fizettem volna a tandíjadat.
És ezt itt is kész vagyok megtenni.
- Tessék? - De szeretnék korrekt lenni.
Ha otthon maradtál volna, akkor nem lennének kollégiumi és egyéb költségek.
Ezért úgy gondolom, hogy ezekről magadnak kell gondoskodnod.
Szerinted ez így fair?
Apa, ezt nem várom el tőled. Ez az én döntésem volt.
Tudom.
Miért is dolgoztam volna annyit, hogy az legyek, aki vagyok...
ha nem segíteném az egyetlen lányomat az egyetemi évek alatt?
- Apa... - Ez fontos nekem.
Köszönöm.
Nincs mit.
Emlékszem, mikor kicsi voltam, és vihar volt...
rémülten feküdtem az ágyamban.
Nem, azt hiszem, megoldható. Nemsokára jönnek értünk.
Bejött a mama...
mellémbújt az ágyba, megsimogatta a hajam...
és azt mondta, minden rendben lesz.
Segített elaludni mikor féltem.
Talán butaság, de azt hittem, hogy ezt mindig megteszi majd...
és nem értem, miért bántja őt annyira, hogy itt vagyok.
Ő volt az egyetlen, aki mindig megértett.
De azt hiszem, valahogy így történik...
a felnőtté válás.
Elnézést.
Valami ilyesmi érzés lehet.
Elnézést, ismeri Felicity Portert?
Igen.
Volt valaha olyan diákja, aki bűnösnek érezte magát...
csak azért, mert felnőtt?
Azt hittem, már elindultatok haza.
Gyere ide!
Mikor apáddal találkoztam nagyon fiatal voltam...
azért reagáltam így arra, amit mondtál.
Arra, hogy egy fiú miatt jöttél ide.
Nagyon ismerősen hangzott.
Csak 20 éves voltam mikor születtél...
bár ezt el nem cserélném semmiért.
De azok a dolgok, amiket az életről gondoltam...
az álmok, amelyekről azt gondoljuk, hogy egy nap valóra válnak...
szép lassan semmivé lettek.
Persze ez egyáltalán nem a te hibád.
Tudod, hogy nem úgy gondoltam, amit mondtam.
Alig vártam azokat a keddi vacsorákat veled.
Én is szerettem őket.
Azt hiszem, egy kicsit túl fontosak is voltak nekem.
Figyelj!
Nem tudom, hogy milyen lesz mostantól, hogy...
nem leszel otthon.
És ezt nemcsak magamra értem.
Hogyhogy?
Egy kicsit megrémültem.
De mindenkinél jobban...
büszke vagyok a bátor lányomra...
és alig várom, hogy hálaadáskor viszontláthassalak.
- Helló, jól vagy? - Jól.
Megkaptam a... az esszédet, amit elküldtél.
Rólam írtál.
Igen, rólad.
- Hagyom, hogy... - Nem, maradj!
Ő Ben.
Ő itt a mamám.
- Jó napot! - Örülök, hogy megismerhetem.
Igen, én is örülök.
Akkor, később találkozunk.
Igen, később.
Oké.
Helyes.
Igen.
Fordította: Etti simon_eszter@freemail.hu