Din episoadele anterioare...
Aud ce spui, Paul. Vrei să mă scoţi din tratament. Am priceput.
Nu, nu vreau să te scot, nici vorbă.
Cred că m-ai dat la o parte de mult timp.
Nu vrei ca eu să te tratez în calitate de psiholog.
Vrei să te tratez ca cineva care e îndrăgostit de tine.
Hai să recunoaştem. Nu mai sunt psihologul tău
de foarte mult timp, Laura.
Poate că nu mă mai poţi trata, ca şi tu eşti îndrăgostit de mine ?
Încotro ?
Vă pot duce cu maşina ?
Laura.
Să pornim.
Paul ?
Scuză-mă.
Spuneai că... că s-a întâmplat în bucătărie ?
Nu, a început în bucătărie.
Mă asculţi ?
Da, da, te ascult.
Am spus că voiam să o fac chiar acolo, pe tejghea.
Când m-a ridicat, mă gândeam, "bine, " dar
nu, m-a dus în dormitor.
Mi-a dat drumul atât de fin,
nu ştiu, parcă eram din porţelan.
Foarte precaut, ezitant.
Ca şi când nu ştia ce să facă.
Poate că nu se descurcă cu alcineva decât soţia lui.
Aha, îmi tot spunea că nu o mai făcuse decât cu soţia lui
cu 10 ani în urmă, şi nici atunci mare lucru.
A fost un scump, de fapt.
M-a intimidat.
Făcea tot ce făceam eu.
I-am scos cămaşa, mi-a scos cămaşa.
I-am spus că are un corp fantastic, pentru că
tot ce făceam eu, făcea şi el.
La un moment dat, îmi dă mâna prin păr şi mă întreabă ce fel de şampon folosesc.
Îţi vine să crezi ?
ÃŽntinÅŸi acolo, fata Ã®n faÅ£Äƒ, dragalasindu-ne cÄƒ 2 liceeni.
ÃŽn fine, mÄƒ satur la un moment dat, ÅŸi Ã®mi spun,
"poate că aşteaptă un semnal."
Ştii, poate că vrea ca eu să preiau conducerea.
Poate că dacă încep să mişc ceva, ştii, atunci va face şi el Ceva
Aşa că,
m-am lăsat deasupra lui.
Ca la carte.
Nu voiam să fie ca la carte. Doar să i-o trag,
fără abureli despre şamponul meu,
despre sânii mei minunaţi, sau gustul meu legat de perdele.
Şi aţi continuat, până la... ?
Ce ? Sexul oral ?
Evident.
Dar ştii ce ?
Nu îi place sexul.
Ştii ce vreau să spun, nu ? Nu îi face plăcere.
Ca un pilot care duce la capăt un exerciţiu sau o misiune.
Cum adică, ca un pilot ?
Îi ştii pe aia de la forţele aeriene care-şi marchează cu puncte
aripile avionului să nu uite câţi inamici au doborât ?
Aşa făcea şi el, parcă ţinea evidenta scorului.
Adică, nici măcar nu m-a atins în timp ce o făceam.
El doar, ştii,
se sprijinea pe coate, parcă nu ar fi vrut să ne atingem...
Decât strictul necesar.
Şi am tot încercat
să îmi apropiu faţă de a lui, să îl sărut,
dar el...
se ferea tot timpul...
De parcă nu mă putea suporta.
Aşa a decurs totul. Foarte repede.
Două minute, aproximativ, şi gata.
Apoi s-a dus direct la baie şi eu am rămas acolo, şocată. Adică,
nici măcar nu m-a întrebat cum a fost, dacă a fost bine sau nu. Nimic
Oricum, m-am înfierbântat iar.
- În timp ce era la baie ? - Nu, când s-a întors.
Trebuia.
Adică, nu îmi place să fiu stârnită şi apoi lăsată baltă.
Stătea întins, coversa parcă
cu tavanul sau cu soţia lui,
sau poate cu tine,
şi arata incredibil de sexy.
M-am agăţat de piciorul lui.
Credeam că pricepe aluzia şi începe şi el ceva.
Dar, nimic.
Aşa că am insistat...
M-am pus deasupra lui.
Era tare bine.
Apoi m-am lăsat copleşită de tristeţea lui.
Mi-a frânt inima, tipul ăsta.
E fragil, vorbesc serios. Chiar aşa este.
Nu cred că ştia la ce mă gândesc.
Eram numai eu cu gândurile mele, şi îmi spuneam "la naiba,
o să fie cel mai trist orgasm din viaţa mea."
Iată-mă călare pe acest tip trist.
Mă aşteptam la ceva slăbuţ, mai mult din milă, nu ?
Nici vorbă.
Ştiu că pare un clişeu, dar a fost ca un vulcan.
Ca 10 orgasme într-unul singur.
Este greu de descris.
Urlăm...
da, urlăm de plăcere şi cred că l-am speriat.
Ar trebui să fii mândru de mine.
De ce ?
Adică, în calitate de psiholog al meu.
Ştii, pentru că în sfârşit...
m-am regăsit complet.
Nu mi se întâmplă prea des.
Îmi cer scuze.
Că am fost atât de detaliată.
Probabil eşti obişnuit cu asta.
Mărturisiri de genul ăsta, probabil că nu te mai impresionează.
De fapt, mă impresionează tare.
Serios ? În ce fel te impresionează ?
Păi...
Poţi să o iei sub diferite aspecte, dar pentru mine
un lucru este cât se poate de clar: Te-ai culcat cu pacientul meu.
Pardon ?
Nu e numai al tău. Nu e proprietatea ta.
E un tip formidabil, ok. ?
Un pic dezorientat, puţin nesigur în pat, dar foarte capabil.
Cred că o să am o aventură grozavă cu el.
La urma urmei, nu-i o coincidenţă că te-ai culcat cu el.
Şi nu cred că pur întâmplător
te-ai aventurat cu el, imediat după discuţia cu încetarea terapiei.
Vrei să spui că am făcut asta ca să mă răzbun pe tine ?
Adu-ţi aminte de tipul despre care mi-ai povestit.
Acela pe care l-ai întâlnit la bar, şi cu care te-ai dus la toaletă ?
Ai spus că aveai impresia că eşti cu mine.
Nu e acelaşi lucru, Paul.
Eşti sigură ?
În timpul acelei şedinţe, Laura,
ai decis să îmi destăinui că eşti îndrăgostită de mine.
Şi ăsta-i felul tău de a-mi arăta sentimentele tale faţă de mine.
Făcând sex cu un alt bărbat.
Paul, dacă am afirmat ceva cât se poate de clar, aici,
fără iluzii sau manipulări, a fost că te doresc.
Aşa că nu trebuie să mi-o trag cu altul ca mesajul meu să ajungă la tine.
Ce te-a întristat aşa de tare...
în legătură cu Alex ?
Singurătatea lui. E un tip deprimat.
Te simţi şi tu deprimată ?
Nu, mă simt stârnită.
Deci nu eşti tristă nici în legătură cu tine, nici în legătură cu el.
Ce încerci să-mi spui ?
Poate că ai simţit tristeţe...
Pentru pentru că ai fost cu un bărbat pe care nu ţi-l doreai de fapt.
Vrei să spui că atunci când o făceam cu Alex, o făceam de fapt, cu tine ?
- Aşa este ? - Nu te flata singur.
Nu-i chiar un compliment, Laura.
Cred că vrei să spui "Vezi ce ai pierdut, Paul.
Laşule, idiotule"
Sunt obosită.
Foarte obosită.
Deci,
după ce
Alex a plecat,
nu reuşeam să adorm.
Dintr-o dată mi se face o poftă nebună de prăjitură cu brânză.
Prăjitură cu brânză.
Ştii prăjiturile acelea moi, care au un miros fantastic ?
Ei bine, mama obişnuia să facă.
În fiecare vineri după amiază,
după ce terminăm joacă cu prietenii veneam acasă
şi simţeam mirosul acela.
Era foarte puternic.
Mă ademenea cu un abur, în drum spre casă,
că în desenele animate.
Apoi mama s-a îmbolnăvit.
Cancerul era în stadiu incipient
când l-au descoperit.
Dar când a început chemoterapia, a încetat să mai facă prăjituri.
Ştii, se simţea obosită.
Nu mai avea energie.
Acela a fost primul semnal.
Că ceva foarte grav urma să se întâmple.
Şi când se simţea foarte rău, mă trezeam că străbat
de una singură, jumătate din apartament.
Sus pe scări, jos pe scări, în căutarea acelui miros.
La naiba, aşa că ţi se pare banal ?
Ţin minte că odată, o femeie a ieşit din apartamentul ei
şi... mulţumesc.
M-a văzut stând acolo. Nu ştia cine sunt.
Probabil era prospat mutată în clădire.
Şi a zbierat la mine,
"Du-te, pleacă, mergi acasă.
Ce cauţi aici, stând aşa, că..."
De ce crezi că ţi-ai amintit...
aşa ceva, în seara aceea ?
Nu ştiu.
Am căutat...
prin tot apartamentul reţeta, dar...
Nu că mi-ar fi folosit la ceva. Frigiderul meu e gol-goluţ.
Mă gândeam să ies în oraş să îmi cumpăr o prăjitură,
dar era ora 3:00 dimineaţa, am renunţat şi m-am dus la culcare.
Apoi a sunat telefonul, era Alex, a sunat să...
îmi mulţumească şi să îmi spună că s-a simţit extraordinar cu mine
şi că vrea să ne mai vedem.
Îţi dai seama, huh ?
Trebuie să vină să mă ia de aici, nu peste mult timp.
De aici ?
Da, aşa mi-a spus.
Nu-ţi faci griji că va afla Andrew ?
Sau poate că vrei să fi prinsă cu mâţa-n sac.
Andrew şi cu mine ne-am despărţit.
- Poftim ? - Pentru totdeauna.
E mai bine aşa. E un tip cumsecade.
Va fi un soţ bun pentru cine îl merită.
Dar se pare că nu pentru tine ?
Mai că mi-o târg cu bărbaţii prin toalete, drăguţ din partea ta
că mi-ai reamintit.
N-aş putea să stau de faţă cu toată lumea, să fac promisiuni...
Bine, nu ar mai trebui să promit nimic, niciodată.
Mi-am promis să nu mai fac promisiuni.
Îţi vine să crezi ?
Aşa că i-am spus... "Îmi pare rău, dar nu mă pot căsători cu tine.
"Nu pot să fiu femeia pe care ţi-o doreşti, femeia pe care o meriţi."
I-am spus că e din cauza mea. Pentru că eu sunt de vină.
M-a privit şi mi-a spus: "Mulţumesc, Laura.
"Mulţumesc.
"Dumnezeu există. E acolo sus.
"M-a făcut să realizez cine eşti şi ce eşti,
"şi m-a salvat de la moartea veşnică cu tine."
Copleşitor, nu ?
Trebuie să fi fost şocat.
- Poate că crede... - Nu îmi pasă ce simte.
Nu îţi pasă...
Nu acum, nu am chef să discutăm punctul de vedere a lui Andrew.
- Atunci, ce te supăra ? - Pentru că eu sunt pacientul aici.
Andrew are terapeutul lui. Va avea grijă de el.
Nu-ţi fă griji pentru el, ci pentru mine.
Mă ocup de tine.
- Vrei să îmi dai papucii. - Nu-i adevărat.
- Ţi-am sugerat-o că pe o opţiune. - Nu mă mai amăgi.
Chiar ai crezut că eu sunt de vină.
Mi s-a părut atât de ridicol, pretextul că am întârziat.
A fost o scuză obraznică, o porcărie.
În loc să te întreci, mai bine ai recunoaşte: "Ascultă-mă,
"Şi eu am sentimente faţă de tine, şi e greu să mă confrunt cu ele."
Să vedem cum continuăm terapia, în aşa fel ca să...
putem fi împreună, asta e, nu ?
Suntem împreună de un an.
Un an de zile.
E mai multă intimitate între noi, decât între orice cuplu din lume.
Am dreptate ?
Recunosc că e vorba de un gen de intimitate, care...
"un fel de intimitate... Intimitate ce..."
care ne umple golul din suflet.
E intimitate sau nu ?
Este.
Şi eşti dispus să renunţi la ea.
De ce ? Pentru că ţi-e teamă ?
Ştiu că tu, că terapeut,
îţi spui că face parte din tratament, să îţi dai seama
de ce m-am îndrăgostit de tine, că are legătură cu trecutul meu.
Dar nu aşa se întâmplă mereu ?
Nu trecutul ne spune de fapt, de cine să ne îndrăgostim ?
Dacă ai putea să te întorci în timp să descoperi o mamă rece,
un tată narcisist, părinţi care nu se implică.
Înseamnă că sentimentele noastre de dragoste, sunt mai puţin reale ?
Uneori împrejurările sunt, să recunoaştem.
- Mai puţin decât ideale. - Ştiu asta.
Ştiu că poţi cădea pradă amăgirilor...
Pentru mine nu e iluzie.
Nici tu, nici sentimentele mele faţă de tine, nici motivul pentru care ele există.
Întotdeauna există o explicaţie, dar ce simt e incontestabil.
Nu mai ştiu ce să fac ca să te conving.
Adică, tu crezi că îmi imaginez acest basm frumos, acest...
final că în poveşti. Că te-am idolarizat.
Crezi că sunt o nenorocită de pacientă care stă în faţă...
psihologului şi îşi imaginează că, pentru ea, eşti un superman...
Perfect, salvator, mentor.
Mie nu mi se pare aşa, deloc.
Dar cum ţi se pare ?
Te văd aşa cum eşti...
cu micile tale defecte.
Ştiu că nu ţi-e uşor, nici fizic, nici din punct de vedere profesional,
ceea ce ai devenit.
Nu ştiu multe lucruri din viaţa ta, dar...
Dar îmi închipui că eşti fericit acasă.
Ceva în sufletul tău, te nelinişteşte, suferi.
Tânjeşti la multe, îmi dau seama de asta.
Şi te vreau aşa cum eşti...
Imperfect şi neliniştit, doritor...
şi nesuferit... şi aşa mai departe.
Şi zici că mă poţi face bine ?
Doamne, când vrei, poţi fi atât de sarcastic.
Deci vrei să te "repar" eu, atunci ?
Ştii, luna viitoare împlinesc 30 de ani.
Şi mă gândeam în sinea mea...
"M-am urât timp de 30 de ani.
"Gata. Mi-a ajuns."
De ce te urăşti ?
- Te surprinde ? - Nu te-am mai auzit spunând asta.
Ce-i mai bun trebuie lăsat la sfârşit.
Şi asta e un lucru bun ?
Că te urăşti ?
Nu ştiu. Te miră ?
Unii îşi dau seama de asta după o oră de şedinţă.
Nu mi-am dat seama într-o oră. Nici după un an.
Nu mi-e uşor să aud că spui asta.
Poate ar fi bine să încerci să afli de ce îţi vine atât de greu.
Poate ar trebui să consulţi pe cineva.
M-am gândit la asta.
Serios, mi- greu să înţeleg acest lucru, pentru că
ştiu că ai multe motive să...
să îţi placă de tine,
multe lucruri...
De care să fi mândră, dar preferi să le ignori.
De ce ?
Tu nu ai avut acest sentiment, nicidata ?
Cred că l-am avut...
O dată.
Eram copil. Ştii ?
Mamă...
nu era într-o formă prea bună şi...
Am avut grijă de ea, dar...
Nu am putut...
Nu am reuşit să o salvez...
De ea însăşi, ştii ?
Cred că m-am urât pentru asta.
Era bolnavă ?
Era într-o stare emoţională critică.
Credeam că o pot aduce pe linia de plutire.
Îi pregăteam tot ce era mai bun, ştii, mâncăruri speciale.
Dar nu voia să le mănânce. Nu ştiam de ce.
Ca orice copil, am crezut că e vina mea.
Că am greşit cu ceva.
Poate trebuia să încerc alceva.
Dar nu a fost vina mea.
Acum îmi dau seama de asta, da.
Te-ai iertat ?
Cred că da.
După foarte mult timp.
Şi cum te-ai simţit ?
Chiar. Sunt curioasă.
A fost ca o uşurare
sincer să fiu,
să ştii că nu mai porţi o povară...
Povara vinovăţiei.
Şi să ştii în adâncul suletului...
Că nu i-a fost locul acolo, niciodată.
Poate acesta e motivul pentru care te-ai făcut psiholog...
Să îi ajut pe alţii, cu problemele lor.
Poate.
Deci şi tu eşti produsul propriului tău trecut.
Plăteşti cash, sau cu cecul ?
- Pot să îţi rămân dator ? - Desigur.
Oricum, ştiu adresa ta.
Da, o ştii.
Ar trebui să plec. Alex mă aşteaptă.
Era să uit, nu ţi-am plătit.
Nu-i nimic. Rămâne pe săptămâna viitoare.
- Mersi. - Cu plăcere.