GÅNGAR SOM FÖRGRENAR SIG
Michelle är 15 år. Det här känns oansvarigt.
-Det är oansvarigt att låta vår son... -Jag kan inte...
Sluta kalla "henne" en "honom".
-Allvarligt? Det här igen? -Vad annars...
Är vi lyckliga inuti
Hon är en berg-och-dalbana
Och ja Vi är en eld i natten
Tänk dig en rak linje som går över din armbåge och handled.
Du är sen. Hon har inte hela natten.
Förlåt. Har jag missat något?
Nej. Vi väntade på dig. Kom.
Vi kunde inte föreställa oss hur resor mellan dimensioner såg ut mer än vi kunde
föreställa oss blodet på golvet som flöt tillbaka in i Scott Browns kropp.
Men vi trodde på det.
Två år gick i fångenskap.
Scott hade gett oss den tredje rörelsen.
Renata den fjärde.
Kan du den nu?
En gång till.
Under Renatas NDU hade hennes beskyddare berättat
att en av biverkningarna av dimensionsresor är minnesförlust.
Man kunde eventuellt glömma allt från förut.
Så vi uppfann symboler för att bevara rörelserna.
Precis som man skriver musik med noter.
Ta en paus.
Nej.
Fortsätt.
En gång till.
Homer har den andra och fjärde rörelsen på sin rygg.
Jag har den första och tredje.
Ärren är en karta som vi aldrig kan tappa bort.
Får jag röra dem?
Ja. De gör inte ont längre.
Varför lät du dig inte bara dö?
-Och stannade i din NDU? -Det hade inte fungerat.
Tänk på det så här...
Alla de här dimensionerna, världarna, alternativa verkligheter,
de ligger ovanpå varandra.
När du gör ett val eller fattar ett beslut förgrenas det till en ny möjlighet.
De är där allihop, men går inte att nå.
NDU:erna var som
ett sätt att resa igenom dem, men tillfälligt.
Vi ville ha val, möjligheter.
Rörelserna skulle låta oss resa till en dimension permanent.
Och stanna där.
Ett nytt liv i en ny värld.
Det var frihet för oss.
Hur kommer det att se ut när tunneln till den andra dimensionen öppnas?
Jag vet inte. Jag har aldrig gjort det.
-Va? -Jag vet bara att den skulle vara osynlig.
Den som lämnar den här dimensionen
skulle uppleva att händelserna gick fortare,
men inget avbrott i rumtiden.
Det är som att hoppa ner i en osynlig ström
som för iväg en till en annan värld,
men vi behövde ha alla fem rörelserna och utföra dem med perfekt känsla.
Men ni gjorde det inte?
Varje rörelse vi fick...
...fick änglajägaren också.
Ett, två.
Ansikte.
Armbåge.
Vi var fastlåsta i ett märkligt lopp med vår kidnappare.
Precis ovanför oss lärde sig Hap varje rörelse på egen hand.
Frågan var vad som skulle hända om vi fick den femte rörelsen?
Kunde vi hålla den ifrån Hap länge nog för att fly?
Det var ett år sedan Renata återvände med den fjärde.
Rachel fick aldrig någon rörelse.
Vi fortsatte försöka, men i hemlighet började jag undra...
Skulle vi någonsin få den femte rörelsen?
Vi hade i alla fall varandra.
Hap var helt ensam.
Det fanns bara en man som han kunde dela hemligheten med.
Jag har en återkommande dröm, Leon.
Det är mörkt. Jag är nära marken. Plötsligt hör jag en smäll.
Jag tittar ner och mitt ben sitter i en fälla.
Och jag inser att jag är en råtta.
Jag är en forskare som drömmer om att vara en råtta.
Förebrå dig inte om det tär på dig. Vi pysslar inte med växter.
BÅRHUS
Jag sa det när du var läkarstudent och förlorade din första patient.
Jag minns det. Det här är annorlunda.
Förutom de intellektuella svårigheterna,
-det fysiska arbetet... -Ändlöst.
...och nödvändigheten att upprätthålla ekosystemet för att livnära...
Försöksobjekten.
Ibland känner jag skuld.
Gör inte du det?
Självklart.
Det ser exakt likadant ut som det gamla.
Jag behövde mer rum för att få plats med den nya kapaciteten.
Jag trodde det skulle bli svårt, men hela sjukhusvingen är död.
En vaktmästare kommer på torsdagar och jag låser dörren.
Var är objekten?
I rummet bredvid.
Häromdagen kände jag mig harmsen.
Har du känt det?
Mina objekt verkade så enade.
De har ett stambeteende som ger dem styrka på något sätt.
-Är den här ren? -Ja.
Ritualer. Stympning.
Försök att förklara vår existens, att kontrollera smärtan.
Jag vet allt det där, men...
...jag kände mig ändå utanför.
Du är utanför. Stanna där.
På ett sätt arbetar vi ju tillsammans?
Kollegor går hem på kvällen. Försöksobjekt sover i experimentet.
Hur håller man sig oberörd?
Jag ser till att byta ut dem. Det vet du.
Kaliumklorid. Sedan in i förbränningsugnen.
Ännu en fördel med att ha mitt labb i ett sjukhus.
Visst.
Det förändrar allt. Lita på mig.
Jag inser att vårt arbete handlar om...
...ett paradigmskifte.
Precis som Copernicus upptäckt att Jorden inte är centrum för solsystemet.
Livet är inte centrum för den mänskliga existensen.
Men jag undrar om Copernicus, mannen, inte vetenskapsmannen...
Om han hade fortsatt utforska det...
...om hans arbete medförde experiment på andra människor.
Det är en meningslös jämförelse.
Här är den fruktansvärda, vackra sanningen.
Ingen bryr sig.
Det finns inget gott och ont. Det finns bara vad en man tål.
Röntgen dödade sin fru när han upptäckte röntgenstrålarna.
Mitt råd?
Upptäck det du kan, förstör bevisen...
...och tjäna pengar på det innan du mister förmågan att glömma.
Du bör veta...
...att jag är nära ett genombrott.
-Jaså? -Om kanske ett och ett halvt år
kommer jag att kunna bevisa att det finns ett liv efter döden.
Vad menar du med det? "Ett liv efter döden"?
Ingenting andligt. Mer som en...
En större verklighet. En annan dimension.
Tänk hur lättad världen kommer att bli när jag visar att svaret på döden
är mer liv?
Hur många mardrömmar kommer att försvinna?
Jag kommer att forma om världen när jag publicerar mitt verk.
Har du en motsägande teori?
Kom igen.
Friktion förbättrar arbetet.
Berätta.
Jag tror att vi kanske har att göra med mer än en dimension.
Jag tror att det finns flera.
Teorin om många världar?
Inte precis.
Mer som att verkligheten förgrenar sig till en annan gren.
Föreställ dig en trädgård med gångar som förgrenar sig.
Mina försöksobjekt har snuddat vid dem i sina NDU:er,
men nu håller de på att upptäcka en rörelseteknik
som kan låta dem resa till andra dimensioner,
och kanske stanna.
Det mest spännande är att jag tror att jag vet vart de reser.
Jag tror att jag vet precis vart mina försöksobjekt tar vägen.
Kanske till och med vad vi alla är en del av.
Vart tar de vägen? Vad menar du med "en del av"?
Jag vill inte berätta ännu.
Jag är inte säker. Jag vill resa dit först.
Jag struntar i vinst... Inget illa ment... Jag vill bara...
Jag vill smaka på sanningen. Jag vill gå ut ur mörkret.
Jag låter mig ryckas med. Det är troligen skitsnack,
och du har rätt och vårt arbete kommer att sporra varandra.
Och sedan kommer någon ung, smart, bättre person dyka upp.
Och han eller hon kommer...
De kommer bygga vidare på vårt slit och tända ljuset.
Det är vetenskap. Det är så det funkar.
Din tillit till ditt arbete gör mig stolt.
Nu när vi talar öppet...
...får jag dela något ovanligt med dig?
-Självklart. -Följ med.
Kylrummet på bortre väggen. Öppna det.
-Vilket? -I mitten, nummer 20.
Vad är det?
Leon?
Vart reser dina försöksobjekt?
Vad har du upptäckt?
Vad gör du?
Berätta!
Jag kan inte.
Lägg ner den där.
Du kommer inte...
Berätta!
Allt mitt jävla arbete.
Mitt liv!
Sluta!
Leon, sluta!
Sluta!
Fan.
Ursäkta mig.
Ring polisen.
Ge dem den så de kommer in i det övergivna bårhuset.
Det finns människor där som behöver hjälp.
Sir?
Vad menar ni?
Jag har alltid tänkt på er alla som medarbetare...
...men dig mest av alla tänker jag på som en partner.
Sluta.
Jag vet att vi båda är oroliga över samma sak.
Kan vi hitta den femte rörelsen?
-En av oss kommer hitta den. -Och vad ska ni göra med den?
Ska du och Homer leva
feta, fria och lyckliga i en annan version av den här världen?
Det är inte det du vill.
Du kommer alltid att vara flickan som är villig att riskera allt
för chansen att uppnå något extraordinärt.
Jag känner dig. Han kommer aldrig att förstå det.
Jag har ett förslag.
Vi reser imorgon.
Vi avbryter arbetet, tar de första två rörelserna,
som vi vet kan hela.
Vi startar en klinik på en avlägsen plats, kanske en ö.
Och vi botar de obotliga.
Och vi tar pengarna från världens rika och vår teknologi
och fortsätter arbeta i hemlighet.
Och de andra?
Jag tar hand om dem.
Vad hände?
Vem gjorde det där mot dig?
Något hände.
Jag var tvungen att skydda arbetet.
Jag gjorde vad jag måste.
Prairie...
...snälla...
Jag tar dig vart du än vill åka.
Jag följer inte med dig.
Khatun?
Var är du?
Khatun?
Vi behöver den femte rörelsen.
Snälla, hjälp mig.
Jag kan inte få upp värmen.
Det kommer. Din kroppstemperatur sjönk till förfrysningsgrader.
Det kom ett ljud.
Det kom ingenting. Jag såg ingen och hörde...
Jag hörde något mycket svagt, på en låg frekvens,
men jag lyckades spåra det och isolera det.
Jag behöver din hjälp. Du måste...
Jag kan inte. Jag vill inte.
Jag är inte din medarbetare eller vän.
Jag är din slav.
Vill du veta vad som händer på andra sidan?
Ställ dig i maskinen själv och dö för det.
Jag vet att du är utmattad, så jag ska göra det lätt för dig.
Jag spelar några ljud från var du kan ha varit,
säg om du känner igen dem.
Okej? Vad sägs om det här?
Jag sa ju att jag inte kom någonstans.
Det här?
Ta mig tillbaka till cellen.
Det här då?
-Jag visste det. Det var ett ljud. -Och? Du spelar in våra NDU:er.
Nej. Det är ingen inspelning av din NDU.
Det är en inspelning av vågor av elektroner som fångats i plasma
av en otroligt känslig maskin som har rest bortom heliosfären.
Årtionden.
Men det tar år att skörda belöningarna.
Saturnus ringar.
De sjunger.
Det var där du var.
LJUD FRÅN SATURNUS - SATURNUS RINGAR (ÅTERGIVET AV NASA)
Jag tror inte att Khatun kommer att ge oss den femte rörelsen.
Jag tror inte att hon vill att han ska få den.
Vi kommer att få den.
När vi var i labbet anförtrodde han sig åt mig.
Han var jätterädd.
Han pratade om att åka härifrån.
Jag tror han kan ha dödat någon.
Han sa att han ville ta mig med sig.
Jag kanske borde ha sagt ja i utbyte mot allas frihet.
Prata inte så där.
Jag tror inte att det finns något annat sätt att prata på.
Det är som att vi har nått en återvändsgränd,
och beslutsamhet är inte nog, och...
Fan.
Vad trodde vi skulle hända?
Vi trodde att...
Vi vet inte.
Dyka upp i ett annat verklighetsplan...
...och göra vad?
Vi ska ha en trädgård.
Va?
Ja.
Vi ska odla grönsaker.
Jag vill inte odla grönsaker.
Det är lugnt. Jag kan odla dem.
Selleri. Zucchini. Ärtor.
Vi vet ingenting om grönsaker.
De skulle dö.
Du har rätt.
De dör.
Det kom inte nog regn.
Vi planterade dem för tätt.
Inte nog med jord. Ja, de dör.
Så vi försöker igen.
Under andra året kommer det regn,
och vi planterar dem rätt,
men det kommer kvalster.
De äter upp alltihop.
Bladen är som papper.
Och de kan inte känna solen.
Ja.
Men under tredje året?
Då odlar vi...
...en speciell...
En nässla mellan grönsakerna.
Kvalstren hatar dem. Så de håller sig borta.
Och det regnar.
Hap, din dörr är öppen.
Jag kommer in, okej?
Hap.
Michelle?
Buck?
Undertexter: Laidi Kirsta
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX