La fiecare 17 minute în America, cineva este ucis de o armă.
Este un val de violenţă pe care dezbaterea politică nu poate să îl oprească.
Poate ştiinţa să indice calea de urmat
prin identificarea modului în care focurile de armă s-au răspândit,
prezicând crimele cu arme înainte de a se întâmpla
şi descoperind modul în care armele ne infectează minţile?
Este aceasta o epidemie care poate fi vindecată?
Ar putea să fie criminalitatea armelor un virus?
PRIN GAURA DE VIERME
Spaţiul, timpul, viaţa în sine
secretele cosmosului dezvăluite prin gaura de vierme.
Traducerea adaptarea şi sincronizarea Virgil G.N.
Sezonul 8, Episodul 4 Este criminalitatea armelor un virus?
Dacă violenţa armelor este o boală, suferim puternic.
În Chicago, împuşcăturile într-un weekend de vară sunt de ordinul zecilor.
În Newtown, unde 20 de copii nu au mai venit niciodată acasă de la şcoală.
În Orlando, unde o noapte de dans a devenit o baie de sânge.
În fiecare zi, noi goluri rămâm în viaţa fiecărei familii.
E controlul armelor răspunsul, sau e mai sigur să porţi una?
Răspunsul poate veni, nu din partea politicienilor, ci a oamenilor de ştiinţă,
care urmăresc răspândirea criminalităţii armelor ca o pandemie biologică.
Rapoarte despre împuşcături în curs de desfăşurare într-o şcoală,
apar în Colorado astăzi.
Au început să tragă în toată lumea în cantină
şi apoi i-am putut auzi râzând şi alergând pe scări.
Atacul de la Columbine, a fost transmis în direct.
Cel de la Orlando, a fost ecranizat.
Numele au rulat împreună.
E un potop de date.
Cum o înţelegem?
Sherry Towers e statistician.
În activitatea ei, fluxurile de date spun poveşti.
Unul dintre lucrurile pe care le-am observat în timp ce stăteam aici este că,
odată ce oamenii îşi încuie bicicletele acolo,
tind să se treacă pe sub acel copac şi să meargă pe drum.
Bicicletă, încuietoare, copac, se repetă. Sherry poate face o predicţie.
În curând, bicicliştii vor crea o potecă în iarbă.
Putem folosi modele matematice şi statistice
pentru a studia tipare mult mai complexe
decât cele pe care le vedem astăzi în acest campus şcolar.
De exemplu, aceste modele pot fi utilizate pentru a prezice
răspândirea bolii în cadrul unei populaţii.
Putem folosi aceste modele pentru a încerca să prognozăm tendinţele pe piaţa bursieră.
Putem folosi, de asemenea, aceste modele pentru a examina cutremurele
şi pentru a încerca să prezicem când şi unde vor fi replici.
Dar într-o zi din 2014, lumea sigură a foilor de calcul şi a statisticilor lui Sherry
a devenit nesigură.
Ea se îndrepta spre o întâlnire la universitatea Purdue
când evenimentul a fost anulat.
Un student fusese împuşcat în campus.
Mi-am dat seama că aceasta era a treia şcoală
în care auzisem că s-a tras în ultimele 10 zile.
Şi m-am întrebat dacă este vorba doar de o schemă statistică
sau dacă există alte modele implicate.
Atunci, Sherry a avut o idee radicală.
Ar putea fi mass-media în sine mecanismul de transmitere?
Ar putea poveştile despre împuşcături
să conducă la mai multe împuşcături, declanşând o epidemie?
Am decis să ne concentrăm pe tragediile cu arme
care atrag cea mai mare atenţie mass-media,
iar acestea sunt împuşcăturile din şcoli şi uciderile în masă.
Echipa lui Sherry a luat fiecare poveste în parte
şi a spart evenimentele în bucăţi discrete de date...
tipul împuşcăturii, plasarea pe hartă, data şi ora.
A fost cel mai mare, cel mai cuprinzător studiu de acest gen.
A fost fiecare împuşcătură un eveniment izolat?
Cu toate datele obţinute, Sherry a reuşit să izoleze un model.
Nu a contat unde a avut loc un eveniment.
Variabila importantă a fost, când.
Ceea ce am găsit, a fost existenţa în timp a unor evenimente asemănătoare.
Când un eveniment are loc, una dintre aceste tragedii cu arme
tinde să declanşeze o tragedie similară în viitorul foarte apropiat.
Iar această grupare în timp este de fapt caracterul distinctiv al contagiunii.
De obicei, folosim cuvântul "contagiune" pentru a descrie răspândirea bolilor,
dar Sherry spune că se aplică şi împuşcăturilor în masă.
Se pare că violenţa armelor se răspândeşte într-adevăr ca o boală contagioasă.
Spre deosebire de gripă, care se răspândeşte prin contact direct,
de la persoană la persoană,
mediul pentru răspândirea contagiunii este media în sine.
Şi, la fel ca în cazul unui virus biologic,
datele lui Sherry arată că există o perioadă certă
în care orice incident de violenţă cu arme rămâne contagios.
Ceea ce aflăm e că, perioada contagioasă pare să dureze în jur de 13 zile,
ceea ce pare să fie, de asemenea, aproximativ aceeaşi perioadă de timp
acordată acestor împuşcături ce atrag atenţia, cum ar fi, de exemplu,
tragedia de la Newtown sau tragedia din San Bernardino.
13 zile... Un număr faimos ghinionist.
Sherry speră că nu va mai face niciodată vreo astfel de descoperire.
Acesta este, de departe, cel mai greu studiu, emoţional,
pe care l-am întreprins vreodată.
Citiţi detaliile despre cum au fost ucişi copiii şi vă daţi seama
că acestea sunt familii întregi care nu mai sunt aici.
Sherry consideră că, atâta timp cât mass-media
continuă să prezinte împuşcături în masă cu acoperire pe toate ştirile,
virusul armelor va continua să se răspândească
şi să producă şi mai multe victime dacă nu intervine cineva.
Foc de armă!
Împuşcăturile în masă sunt aspectul cel mai vizibil
al problemei Americii cu violenţa armelor.
Dar mult mai mulţi americani sunt ucişi în împuşcături izolate pe străzile oraşului.
Şi multe dintre aceste omoruri primesc puţină sau deloc acoperire media.
Dar renumitul epidemiolog Gary Slutkin crede că şi ele poartă caracteristicile unui virus.
Gary şi-a câştigat renumele, luptând împotriva bolilor contagioase
din întreaga lume.
Dar, când în cele din urmă s-a întors la Chicago,
şi-a dat seama că oraşul său natal adăposteşte o epidemie de alt tip.
Când mi-am îndreptat atenţia către violenţa din Chicago, nu ştiam prea multe despre ea.
Dar am cerut, mai întâi, să văd hărţile şi graficele,
iar datele de pe ele arătau exact ca hărţile epidemice
cu care lucrasem în toate aceste alte probleme.
Pentru ochiul antrenat al lui Gary, aglomerarea crimelor cu armele
seamănă cu modul în care o boală contagioasă străbate zone dens populate.
Văzuse holera făcând asta în lagărele de refugiaţi din Somalia în anii 90.
Deci, ceea ce avem aici este reprezentarea unei tabere de refugiaţi.
Jetoanele albe de aici reprezintă populaţia, iar cele roşii, o persoană cu holeră.
Iar când vine infecţia, se poate răspândi de la o persoană la alta.
Oprirea holerei nu este complicată.
O va face un regim strict de spălare a mâinilor,
apa fiartă şi carantina.
Însă Gary s-a străduit ca aceste practici să fie adoptate în Somalia,
deoarece refugiaţii erau suspicioşi faţă de străini.
Apoi, Gary a avut o inspiraţie...
El ar putea angaja refugiaţi şi să-i antreneze ca lucrători în sănătate.
Aceşti localnici au întrerupt cu succes răspândirea bolii
pentru că aveau ceea ce Gary nu avea...
încrederea străzii.
În Chicago, Gary a văzut un oraş repetând greşeala pe care o făcuse cândva...
Combaterea unui focar cu persoane din afară în care nu aveau încredere.
Poliţiştii s-au ridicat şi au plecat.
Sunt înfricoşători.
Sunt înfricoşători în comunitate.
Aşadar, Gary a fondat o organizaţie numită "Vindecarea violenţei"
cu misiunea de a angaja şi instrui lucrători locali de încredere.
El îi numeşte "întrerupători".
Aproape toţi cunosc violenţa de pe stradă.
Ei bine, am fost împuşcat de cinci ori, ştii, în diferite ocazii.
Bărbatul care ne privea a fost împuşcat în cap.
Am făcut parte din violenţă. Acum, fac parte din soluţie.
Din cauza a cine sunt, întrerupătorii pot merge acolo unde poliţia nu poate.
Nu poartă cătuşe şi nu folosesc mandate de căutare.
În schimb, ei poartă un mesaj simplu...
Nu ai nevoie de o armă pentru a rezolva un conflict.
E o nebunie, omule!
Voi doi, oameni buni, aţi fost implicaţi aici într-o mulţime de chestii.
Jefuirea oamenilor, spargerea geamurilor, chestii de genul ăsta.
Nu toţi se schimbă.
Odată, omul ăsta a fost şi el aici în stradă.
Prin intermediul întrerupătorilor, Gary se concentrează
acolo unde crede că ei aparţin...
La prevenirea bolilor, nu la pedepsirea infracţiunilor.
Deci, Iacob, tu eşti din această comunitate.
Vei auzi împuşcături în seara asta?
Probabil, pentru că dacă spun ce a fost ieri, este doar un ciclu.
Dacă vrei să foloseşti violenţa şi să împuşti pe cineva
pentru aţi rezolva diferendele,
noi încercăm să spunem că nu este calea de urmat,
pentru că nu poţi aduce înapoi o viaţă.
Este o abordare simplă, dar revoluţionară, şi a dat rezultate dramatice.
Am început în februarie.
În martie, scăzuse deja cu 67%.
A fost minunat.
Exista acest parc peste drum, pe care nu-l foloseau niciodată.
Acum, copii lor se joacă acolo. Epidemia nu mai există acolo.
Gary a lansat acum "leacul violenţei" în locaţii din toată ţara.
În medie, programul a redus împuşcăturile cu 44%
şi omorurile cu până la 56% în cartierele vizate.
Este o abordare născută din tehnicile medicale.
Pentru Gary, succesul său dovedeşte că criminalitatea armelor
nu este diferită de un virus.
Nu puteţi vedea criminalitatea armelor la microscop,
dar dacă se răspândeşte ca un virus,
dacă o putem combate ca şi cum am lupta cu un virus,
poate trebuie să încetăm să privim criminalitatea armelor
ca pe o problemă politică şi să începem să o tratăm ca pe o problemă medicală.
Unii cercetători o fac deja.
Au descoperit un nou mod de a prezice împuşcăturile şi de a le opri.
Fiecare virus se răspândeşte în felul său unic.
Ţânţarii răspândesc malaria.
Răceala obişnuită se bazează pe strănut pentru a-şi răspândi germenii prin aer.
Pe Internet, memoriile devin virale atunci când se răspândesc
de la o persoană la alta pe o reţea de socializare.
Dacă vrem să stăvilim epidemia violenţei cu arme,
trebuie să descoperim mijloacele precise de transmitere a acesteia.
În Chicago, departamentul de poliţie încearcă să facă chiar asta
prin lansarea unui program de înaltă tehnologie şi extrem de controversat
pentru reducerea criminalităţii cu arme.
Aceasta este inima operaţiunii.
Se conectează la 29.000 de camere de supraveghere.
Dispune de microfoane pentru a înregistra focurile de armă în timp real,
iar creierul din spatele tuturor acestora este un algoritm conceput pentru a prezice
cine va fi următoarea victimă a unei infracţiuni cu armă
înainte ca crima să se întâmple.
A fost dezvoltat de profesorul de tehnologie din Illinois, Miles Wernick.
Algoritmul încearcă să vadă, de câte ori aţi fost împuşcat recent,
de câte ori aţi fost arestaţi pentru acuzaţii legate de arme.
Şi toate acestea intră într-un tipar,
care se dovedeşte a fi foarte exact în prezicerea riscului unei persoane.
Miles şi-a dezvoltat algoritmul dintr-unul pe care-l folosise
pentru a detecta răspândirea celulelor canceroase în scanările RMN.
Însă Jonathan Lewin, adjunctul şefului poliţiei din Chicago,
a folosit-o pentru a dezvolta o listă cu cele mai predispuse persoane...
400 de persoane din Chicago cel mai probabil predispuse la infracţiuni comise cu arme.
Aşadar, ne întrebăm, ne putem uita
pe o evidenţă bazată pe metode de predicţie a persoanei
şi am putea-o privi ca o modalitate de a dezvolta un scor de risc
pentru probabilitatea unei persoane de a se implica în viitoarele infracţiuni cu armă?
Acesta este un subiect care, după cum vedeţi,
a fost arestat pentru prima dată când avea 13 ani.
Avea 14 ani în acea imagine.
Vezi, are 15 ani.
Şi asta, vedem prea des.
Subiectul a sfârşit prin a fi ucis...
răni letale, multiple, cauzate de împuşcături.
Tot ceea ce facem este să încercăm să prevenim acest lucru.
Este un abuz întocmirea acestei evidenţe, o invazie a vieţii private?
Sau poate o astfel de evidenţă bine ţintită
poate opri efectiv răspândirea violenţei cu arme?
Profesor la Yale şi originar din Chicago, Andrew Papachristos,
crede că avem nevoie de date din ce în ce mai bune
pentru a prezice şi preveni răspândirea criminalităţii urbane.
Activitatea sa de statistică socială a fost inspiraţia
pentru actualul program din Chicago.
Deci, într-adevăr, activitatea mea e desfăşurată pe seturi mari de date,
precum înregistrări privind arestarea, înregistrări de imunizare,
înregistrări de recensământ, înregistrări de sondaje
şi le pune pe toate împreună.
Deci, când am crescut în Chicago, erau 800, 900, aproape 1000 de omucideri pe an.
Şi puştii din jurul meu erau atraşi în bande, în alte asemenea chestii.
Totuşi, nu s-a tras niciodată cu o armă asupra mea.
Nu am fost împuşcat niciodată.
Întrebarea este, de ce.
Andrew nu crede că pur şi simplu a avut noroc.
Cercetările sale arată că criminalitatea cu arme
are legătură cu reţele de oameni din vecinătate...
Reţele mult mai mici decât te-ai putea aştepta.
Şi nu trebuie să fii criminal, pentru a fi victimă.
Jonylah Watkins avea doar şase luni, când a fost împuşcată mortal.
Ea era întinsă pe bancheta din spate a unei maşini
în timp ce tatăl ei îi schimba scutecul.
Era atât de nevinovată.
Uciderea sa părea cu adevărat întâmplătoare şi am fost interesat
să văd cât de întâmplător a fost de fapt.
Anchetatorii au aflat că tatăl lui Jonylah a fost ţinta atacului.
Pentru mass-media, moartea ei a fost un caz tragic
de a fi în locul nepotrivit la momentul nepotrivit.
Însă, ca statistician, Andrew voia să ştie
dacă moartea lui Jonylah ar fi putut fi prezisă.
Jonylah nu a avut aproape niciunul dintre factorii de risc
pe care îi găsim de obicei în aceste tipare...
De a fi tânăr, a fi bărbat, a trăi într-un cartier anume,
a face parte dintr-o gaşcă de stradă.
Dar asta îţi vorbeşte cu adevărat despre riscuri în ansamblu.
Marea majoritate a persoanelor cu acele atribute,
nu împuşcă niciodată pe nimeni şi niciodată nu este împuşcat.
Pentru a găsi factorul de risc al lui Jonylah,
Andrew a aruncat o privire în reţeaua de persoane din jurul ei
folosind un instrument de investigare tehnico-ştiinţifică numit
"analiza reţelei sociale".
Măsoară relaţiile dintre oameni, luând în calcul numărul şi puterea lor.
Cine erau părinţii lui Jonylah?
Cine erau prietenii lor şi prietenii prietenilor lor?
Toate aceste conexiuni implică factori de risc.
Aşadar, una dintre variabilele care te ajută cu adevărat să identifici
cine este în pericol, cine este potenţial victimă,
este expunerea la violenţă.
Chiar dacă nu te angajezi în mod direct în aceste tipuri de incidente,
dar o fac persoane din jurul tău,
îţi poate creşte probabilitatea individuală de a fi împuşcat, cu 500% până la 900%.
Pentru Jonylah, cele mai mari riscuri decurg din cauza tatăllui ei.
El fusese împuşcat în trecut şi aproape 40% dintre asociaţii săi
au fost victime ale violenţei.
Statisticile nu atribuie vina nimănui,
dar matematic vorbind,
oricine aparţine reţelei sociale a tatălui ei s-a confruntat cu riscuri dramatic mai mari.
Dacă tatăl ei trăieşte literalmente într-o lume în care prietenii lui sunt împuşcaţi,
ea este în pericol de conexiunile sale la această reţea.
Analiza reţelei sociale a lui Andrew arată că infracţiunile cu arme
sunt localizate extrem de mult în reţelele sociale.
Într-unul din cartierele cu criminalitate foarte mare din Chicago,
41% din toate omucidurile cu arme au avut loc într-o reţea
care reprezenta doar 4% din populaţie.
Aveţi un procent foarte mic din populaţie
care este responsabil pentru marea majoritate a violenţei în calitate de victime.
Puteţi utiliza aceste informaţii în eforturile de prevenire,
precum şi de către forţele poliţieneşti după aceea,
când e nevoie ca aceste persoane să fie reţinute.
Şi, de fapt, să-şi salveze viaţa.
Însă concentrarea pe reţelele de socializare mici,
pentru prevenirea criminalităţii cu arme are şi o latură negativă.
În Chicago, departamentul de poliţie s-a confruntat cu critici
pentru urmărirea oamenilor bazată pe informaţii doar de ei ştiute.
Dar ei susţin că această evidenţă cu persoane predispuse, are un beneficiu social.
Este posibil ca un poliţist să vină să bată la uşa ta,
dar şi un asistent social ar putea fi acolo.
Scopul nu este să fii punitiv.
Scopul este de a încerca să reducem şansele ca cineva să continue ciclul violenţei.
Juriul încă stă deoparte privind această evidenţă din Chicago,
însă nimeni nu se aşteaptă ca asta să împiedice
toate morţile produse prin împuşcare.
Deci, cum ne putem proteja de virusul armei?
Ar trebui să ieşim cu toţii să ne cumpărăm o armă?
Aţi văzut asta în filme.
Eroul nostru salvează ziua cu o lovitură bine ţintită.
Este capătul drumului pentru tine, Malone.
Aceasta este esenţa dezbaterii privind armele.
Este nevoie de un tip bun cu o armă pentru a opri un tip rău cu o armă?
Încă nu am terminat!
Sau ar însemna doar mai multe gloanţe care zboară în jur?
Armele ne oferă mai multă, sau mai puţină siguranţă?
Epidemiologul Charlie Branas a început ca paramedic.
Pe străzile dure ale Philadelphiei, a tratat multe răni prin împuşcare.
Ca paramedic, am fost expus la cazuri de violenţă cu arme,
dar a devenit foarte frustrant să nu pot preveni aceste cazuri,
să le văd pur şi simplu în mod regulat.
S-a întâmplat aici, în Philadelphia,
unde dreptul de a purta arme a fost introdus în Constituţia Statelor Unite în 1791.
Astăzi, sunt cam cinci cazuri pe zi de violenţă în care sunt folosite armele.
Aşadar, acum, Charlie se întoarce la locul crimelor
pe care le-a vizitat cândva ca paramedic, cu abilităţile unui epidemiolog.
Şi îşi pune o întrebare arzătoare...
Purtând o armă te face să fii mai în siguranţă?
Este important să începeţi să vă gândiţi
dacă un pistol este protector sau periculos
şi dacă sunteţi în posesia unei arme de foc, în ce condiţii veţi putea să vă protejaţi?
Prima sa provocare a fost cum să studieze ştiinţific acest lucru.
Charlie ştia că nu poate înmâna arme
şi să aştepte să vadă ce subiecţi au fost împuşcaţi.
Dar epidemiologia oferă o abordare diferită...
Găseşte oameni care au contractat o boală
şi apoi merge înapoi pentru a descoperi cum au luat-o.
Pentru a identifica aceste cazuri de virus al armei,
Charlie şi-a conectat echipa de cercetare cu departamentul de poliţie din Philadelphia.
Am creat, cu departamentul de poliţie al oraşului,
un sistem prin care am fost anunţaţi,
de obicei în ziua unei împuşcături, dar la scurt timp, după câteva ore.
Pe măsură ce împuşcăturile s-au produs,
echipa a colectat detalii cheie despre fiecare victimă.
Unde era la momentul acela?
Din ce categorie de vârstă şi rasă aparţine?
Era sub influenţa drogurilor sau alcoolului?
Şi cel mai important, purta o armă?
Dar în epidemiologie, nu poţi identifica de ce o persoană se îmbolnăveşte
până când nu o compari cu o persoană similară care nu are boala.
Deci, pentru fiecare victimă a împuşcăturii,
echipa lui Charlie a trebuit să găsească o persoană comparabilă...
din ultima lună... care nu a fost împuşcată.
Pe măsură ce a apărut un caz, în funcţie de vârsta, rasa şi sexul lor,
am sunat în apropiere, apelând aleatoriu numerele din oraş,
pentru a găsi pe cineva aproximativ de aceeaşi vârstă, rasă şi gen,
pentru a-i întreba rapid
despre experienţele trăite în momentul unui caz şi a împuşcăturilor.
Şi, în sfârşit, i-au întrebat pe intervievaţi
dacă ei înşişi purtau o armă în momentul în care a avut loc crima în oraş.
Câţi ani aveţi? Deţineţi o armă?
Unde eraţi miercurea trecută la orele 22:00?
Eraţi în posesia unei arme de foc în acest moment?
Timp de peste 2,5 ani, Charlie şi echipa sa au colectat date
despre aproape 3.500 de cazuri cu împuşcături.
Au ajuns să aibă 677 de victime ale împuşcăturilor
pentru care au avut un grup de comparaţie bun.
Acum, Charlie ar putea răspunde la întrebarea esenţială...
Este mai puţin probabil să fiţi împuşcat dacă purtaţi o armă?
Ne aşteptam să vedem un efect protector şi pur şi simplu nu l-am putut găsi,
indiferent cum am analizat datele.
De fapt, Charlie a văzut exact opusul.
Cei din Philadelphia, aveau şanse de 4,5 ori mai mari să fie împuşcaţi,
dacă ar fi în posesia unei arme.
Unul dintre lucrurile pe care le-am concluzionat
din studiul nostru de caz,
a fost că deţinerea unei arme de foc a schimbat acţiunile oamenilor...
Posesia lor a făcut asta posibil.
Şi deci, poate, oamenii au reacţionat în moduri în care altfel nu ar fi reacţionat
dacă nu ar fi avut armă de foc.
Charlie planifică cercetările viitoare pentru a vedea dacă antrenamentul cu arme de foc
ar putea face armele mai protectoare.
Dar cercetările sale referitor la posesia armelor trimit un mesaj simplu...
Dacă doriţi să vă reduceţi şansele de a fi împuşcat, nu purtaţi o armă.
Este cea mai bună metodă de a vă imuniza împotriva virusului armei,
de a nu pune mâna pe o armă de foc?
Ei bine, s-ar putea să nu fie suficient, pentru că ştiinţa descoperă
că armele fac lucruri ciudate cu mintea noastră.
Simpla vedere a uneia poate declanşa o explozie de violenţă.
Cu toţii am auzit spunându-se...
"Armele nu ucid oameni. Oamenii ucid oameni."
Cu alte cuvinte, nu arma este ceea ce contează...
E nevoie de un deget pentru a apăsa pe trăgaci.
Însă noile cercetări pun la îndoială această idee.
Poate că nu oamenii sunt cei care trag, ci însăşi armele, care alimentează epidemia.
De ce oamenii trag unii în alţii?
De peste 25 de ani, Brad Bushman, psiholog la universitatea de stat din Ohio,
şi-a pus această întrebare.
Dar de curând, şi-a pus-o într-un cadru neobişnuit.
Acest simulator de ultimă generaţie a fost proiectat
pentru a studia comportamentul şoferilor.
Dar Brad l-a deturnat pentru a studia agresiunea.
În acest experiment, şoferii au întâmpinat o serie de evenimente frustrante,
cum ar fi cineva care îl imită,
cineva îi taie calea în trafic, zonele în construcţie.
Cu toţii ştim despre furia rutieră,
însă Brad a vrut să vadă dacă poate să o declanşeze cu ceva aparent fără legătură.
Am aşezat un obiect stimulant pe scaunul pasagerului.
Ceea ce le-am spus participanţilor când s-au urcat în maşină a fost:
"această maşină este folosită într-o serie de experimente diferite".
In regula. Şi din nou, am vrut doar să îmi cer scuze.
Cei de la celălalt experiment trebuiau să o înlăture,
dar nu au făcut-o, aşa că poţi ignora asta.
Brad şi echipa sa au măsurat cum au condus subiecţii cu racheta de tenis,
cât de frustraţi au ajuns să fie,
dacă au încălcat legile traficului sau dacă au insistat cu claxoanele.
Nu s-a întâmplat nimic neobişnuit.
Dar racheta de tenis era acolo, doar pentru a stabili o bază.
Întrebarea reală a lui Brad era:
ce se va întâmpla când o armă stă pe scaunul pasagerului.
Aşadar, depăşeşte din nou limita de viteză.
Este destul de neliniştit, cred.
Of, omule! Chiar pe mijlocul drumului.
- Of, omule. - Uau, chiar pe mijloc!
Asta e o linie dublă continuă.
Da, cred că este într-adevăr un şofer agresiv.
Şofer după şofer, Brad a văzut acelaşi lucru întâmplându-se.
Ceea ce am descoperit în acest experiment este că,
simpla prezenţă a unei arme pe scaunul pasagerului i-a făcut pe şoferi mai agresivi.
Amorsează sau activează gândurile agresive în memorie.
Numim acest lucru "efectul armelor".
Într-o luptă, dacă ai o armă îţi dă impresia de superioritate.
Deci, poate, şoferii înarmaţi ai lui Brad au ales în mod conştient să fie mai agresivi.
Dar Brad crede că s-ar putea să nu fim atât de logici...
Cel puţin, nu conform unui al doilea experiment.
Comportamentul şoferului este un laborator minunat pentru studierea agresiunii,
nu doar într-un simulator auto, ci şi în lumea reală.
Cercetătorii au făcut un experiment în care au avut o camionetă
care a ajuns până la o intersecţie.
Şoferul a stat la STOP timp de 12 secunde
pentru a vedea ce va face automobilistul prins în spatele lui.
Câţiva au claxonat.
Majoritatea au aşteptat în linişte, până ce au putut să plece.
Într-o a doua versiune, camioneta care bloca intersecţia
avea o puşcă pe un suport de arme.
Ceea ce este uimitor în legătură cu acest studiu,
este că oamenii fac contrariul a ceea ce v-aţi aştepta.
Şoferii au fost mult mai predispuşi să claxoneze
atunci când există o armă în fereastra din spate a camionetei,
decât atunci când nu există nicio armă în dreptul geamului din spate.
Este un răspuns instincitv, nu unul logic.
Nu există nicio logică în asta.
De ce armele provoacă un răspuns ageresiv, chiar şi atunci când altcineva le posedă?
Brad crede că se conectează la creierul nostru.
Fiinţele umane sunt foarte bune în identificarea
stimulilor potenţial periculoşi în mediul lor,
cum ar fi păianjenii şi şerpii.
E numit "răspuns la luptă sau zbor," sau răspunsul acut la stres,
şi se întâmplă mai repede decât putem gândi.
Brad crede că vederea unei arme activează acelaşi sistem.
Am fost expuşi în mod repetat la imagini cu arme şi violenţă,
iar legătura dintre arme şi violenţa din creierul uman este foarte puternică,
deoarece oamenii le recunosc ca o sursă de ameninţare şi pericol.
Cu alte cuvinte, o armă nu doar împuşcă,
plantează ideea de violenţă în mintea ta.
Şi prin declanşarea acelor sentimente, o armă te îndeamnă să o foloseşti.
Desigur, este nevoie de un deget pentru a apăsa trăgaciul,
dar prin creşterea acestor impulsuri agresive,
trăgaciul poate de asemenea atrage degetul.
Astăzi, mai mult de 300 de milioane de arme în America
declanşează în tăcere impulsurile noastre agresive.
Câţiva dintre noi renunţăm la ele.
Dar dacă iei virusul armei, îl ai pe viaţă?
Un om de ştiinţă crede că a găsit o modalitate de a-l vindeca.
Violenţa cu armele, fie că este vorba de împuşcături în masă
sau de litania zilnică continuă a uciderilor,
este aproape întotdeauna săvârşită de un singur tip de persoană...
bărbatul tânăr.
Ca să eradicăm virusul armei,
avem nevoie de terapii care să îi vizeze cei care au fost infectaţi.
Există vreo cale de a-i vindeca?
Neurologul Kent Kiehl încearcă să înţeleagă creierul celor care ucid.
Aţi sunat la 9-1-1. Care este locaţia urgenţei dvs?
Şcoala generală "Sandy Hook". Continui să aud împuşcături.
Se întâmplă în continuare.
Am fost abordat de părinţii care îşi pierduseră copiii
la şcoala elementară Sandy Hook, în acea tragedie.
Şi au întrebat dacă există ceva ştiinţific ce am putea să facem,
care ne-ar putea ajuta să înţelegem
de ce oamenii ar putea comite astfel de tipuri de infracţiuni
şi cum am putea să dezvoltăm modalităţi mai bune de prevenire a acestora.
Tragedia de la Sandy Hook ne bântuie societatea.
În scurt timp, de doar 5 minute, 20 de elevi au fost ucişi, alături de şase profesori.
Ucigaşul era bărbat, în vârstă de 20 de ani şi deranjat psihic.
Fiind vorba de tinerii adolescenţi, Kent a venit să-i studieze.
Toţi aceşti puşti cu care am lucrat erau într-un penitenciar de maximă siguranţă.
Penitenciarul cu cel mai mare risc din statul New Mexico.
Pentru că au comis una sau mai multe infracţiuni.
Şi nu vorbesc, ştii, despre chestii simple.
Vorbesc despre infracţiuni multiple şi grave.
De mult timp, în crimele comise de aceşti copii
sunt folosite arme albe sau arme de foc.
Şi aproape fiecare dintre ei a avut sau a deţinut o armă de foc sau a achiziţionat una.
Şi asta e chiar ceva obişnuit.
Kent studiază creierul acestor tineri violenţi,
dar subiecţii săi nu pot veni la un laborator RMN, aşa că îl aduce el la ei.
Aşadar, am conceput şi creat un sistem RMN mobil de ultimă generaţie.
Am scanat creierul a peste 4.000 de deţinuţi,
dezvoltând cea mai mare bază de date a populaţiei tinere din lume.
Kent încearcă să detecteze tiparele din anatomia creierului
care sunt corelate cu comportamentul violent.
A scanat creierul a 25 de tineri încarceraţi care au comis crime
şi l-a comparat cu creierul a 150 de infractori care nu au făcut-o.
El a căutat diferenţe în zonele implicate în emoţie,
controlul impulsurilor şi luarea deciziilor...
Amigdala, cingularul anterior şi cortexul frontal orbital.
Scanările au scos la iveală diferenţe accentuate.
Se dovedeşte că, anumite părţi ale acestei amigdale
nu sunt de fapt bine dezvoltate la tinerii care comit omucideri,
în comparaţie cu semenii lor.
De asemenea, puştii care comit omucideri au cortexul frontal orbital mai mic.
Părţi ale creierului pe care le-am descoperit
şi care nu sunt dezvoltate normal sau sunt dezvoltate diferit,
sunt de fapt părţi ale creierului care sunt un subdezvoltate.
De obicei nu ajung la maturitate deplină până la vârsta de aproximativ 25 de ani.
Apare aproape că, deşi au 15, 16 ani, creierul lor ar putea avea doar 10, 11 ani.
Cu o precizie de 85%, Kent ar putea ghici care minori au comis o crimă
doar uitându-se la scanările creierului lor.
Aceste diferenţe înseamnă că unii oameni sunt violenţi incurabil...
sau există un har mântuitor în capacitatea creierului de a se schimba?
Oamenii abia încep să înţeleagă asta,
însă creierul continuă să se schimbe pe parcursul vieţii lor.
Toate experienţele pe care le ai, continuă să formeze şi să modeleze creierul.
Dar majoritatea experienţelor închisorii,
nu sunt de folos pentru creierul deţinuţilor.
Din păcate, într-un mediu corecţional,
nu există într-adevăr comportamente care să se consolideze pozitiv.
Dacă eşti liniştit şi eşti bun şi nu faci nimic, ce se întâmplă?
Nimic.
Singurul lucru care oferă acestor indivizi
orice tip de interacţiune socială, este agresivitatea.
Este un mediu foarte periculos pentru toată lumea.
Asta se numeşte "compresie".
Îi comprimă într-un set foarte limitat de lucruri comportamentale pe care le fac.
Termenul "compresie" provine din scufundări.
Pe măsură ce un scafandru coboară în adâncuri,
el întâmpină o presiune tot mai mare din partea apei.
După un timp, corpul său se adaptează.
Dar, în acest moment, întoarcerea la suprafaţă devine de fapt periculoasă.
Kent consideră că este la fel de greu pentru puştii închişi
să revină la tipuri de interacţiune pozitivă.
Analogia cu scufundarea este una bună, deoarece, ştii,
nu te ridici pur şi simplu direct la suprafaţă şi eşti din nou sănătos.
Asta te poate ucide, corect?
Kent studiază acum puştii care au trecut
printr-un program terapeutic numit "decompresie".
Solicită asistenţilor sociali şi gardienilor închisorii
să răsplătească comportamentele bune în loc doar să le pedepsească pe cele rele.
Şi astfel, dacă puştii au fost buni astăzi,
au vorbit cu cineva şi s-au implicat cu cineva şi nu s-au luat la bătaie,
vor primi o recompensă.
Şi învaţă, prin aceste strategii de consolidare pozitivă,
că lucruri bune li se pot întâmpla dacă acţionează mai bine.
La 12 luni de la terapia de decompresie, Kent a efectuat o a doua serie de scanări.
El a văzut că regiunile critice au început să se dezvolte şi să se schimbe.
Există o zonă a creierului care ajută la reglarea luării deciziilor
şi a capacităţii de luare a deciziei şi care te ajută să înţelegi când greşeşti,
iar acea zonă a creierului se numeşte "cingular anterior",
şi de fapt vedem o creştere a activităţii acolo.
Aceste circuite care vă controlează sau vă ajută să vă reglaţi comportamentul,
să vă reglaţi gândirea, sunt din ce în ce mai bune.
Mulţi infracţiuni minori sunt eliberaţi în cele din urmă
şi trebuie să facă trecerea periculoasă înapoi la o societate liberă.
Un grup de deţinuţi care nu au fost trataţi cu "decompresie"
a continuat să omoare încă 16 persoane.
Însă deţinuţii care au primit terapia, nu au ucis pe nimeni.
Unul dintre lucrurile pe care programele încearcă să îi înveţe
este cum să nu acţioneze impulsiv.
Indiferent dacă este sau nu vorba de armă de foc,
este probabil să conducă la rezultate mai bune dacă nu acţionează impulsiv.
Este posibil ca Kent să fi găsit o modalitate
de a-i vindeca pe cei care au fost infectaţi de virusul armei.
Dar această terapie poate ajunge doar la câţiva selectaţi
şi abia după ce au ieşit deja la închisoare.
Acum, un tânăr om de ştiinţă lucrează la un mod diferit
de a rezolva epidemia de crime comise cu arme...
Trasul cu un alt tip de armă.
Am văzut cum se răspândeşte virusul armei.
Împuşcăturile în masă se propagă prin mass-media.
Violenţa stradală se răspândeşte prin reţelele sociale.
A ţine o armă sau a vedea una, declanşează dorinţa de a comite mai multe violenţe.
Cu toţii vrem să oprim această pandemie.
Un bărbat a decis să se concentreze asupra unei părţi a bolii
care a fost trecută cu vederea.
- Bună! - Bună, Kai, ce mai faci?
La fel ca mulţi tineri din Colorado,
Kai Kloepfer, în vârstă de 19 ani, a crescut pe lângă arme.
- Vei să execuţi şedinţa a 15-a de tragere? - Categoric, mi-ar face plăcere!
Minunat!
Crescând în Colorado, armele de foc au fost întotdeauna o parte a culturii...
Poate nu la fel de mult ca, să zicem, în Texas, dar cu siguranţă acceptată.
Majoritatea liceenilor nu au problemele cauzate de arme.
Kai nu a fost diferit, până în urmă cu patru ani,
când violenţa cu armă l-a întâmpinat chiar pe drum.
315 şi 314 interveniţi pentru împuşcături la Century Theatres.
Avem o altă persoană împuşcată în picior, o femeie.
Sunt oameni care fug din teatru. Sunt împuşcaţi.
În Aurora, Colorado, "Century Theatre"
a devenit o scenă de măcel oribil când un tânăr a deschis focul.
A ucis o duzină de oameni şi a rănit încă 70.
Ca toţi americanii, Kai a fost profund zguduit.
Dar în zilele întunecate care au urmat, a început să se gândească la soluţii.
La acea vreme, căutam un proiect care să poată avea un impact asupra societăţii.
Şi odată cu împuşcăturile de la teatrul Aurora,
mi-am dat seama că trebuie să creez o armă
care să funcţioneze doar pentru anumite persoane.
Şi astfel, de aceea lucrez la tehnologia cu arme inteligente.
Kai s-a gândit că, proiectând o armă
care va trage doar folosită de proprietarul ei,
ar putea ajuta la prevenirea unor acte de omucidere în masă.
Apoi, şi-a dat seama că, din mai mult de 30.000 de decese cu armă în fiecare an,
două treimi nu au fost deloc omucideri.
Există o problemă şi mai mare,
a sinuciderilor şi deceselor accidentale din cauza utilizarii greşită a armelor de foc
despre care aproape nimeni nu vorbeşte.
21.000 de sinucideri cu arme de foc,
copii care, la fiecare 30 de minute, sunt ucişi sau răniţi cu o armă de foc.
Kai ştia că multe dintre aceste victime au folosit o armă care nu le aparţinea.
Aceşti oameni ar fi murit dacă arma ar fi refuzat să tragă pentru ei?
Începând cu un împrumut de 3.000 de dolari de la părinţii săi,
Kai a investit deja patru ani în acest proiect.
A trecut printr-un amplu proces de prototipare
folosind o imprimantă 3D în dormitorul său.
Există un senzor de amprentă încorporat în mânerul armei de foc,
care captează o imagine a amprentei lor.
Acea imagine este procesată şi apoi comparată cu o listă stocată pe pistol...
criptată şi sigură...
cu toţi cei care au voie să folosească arma de foc.
După ce avem amprenta verificată,
există un motoraş care preia semnale de la placa de circuit şi produce mişcare fizică.
Folosim apoi această mişcare pentru a bloca şi debloca arma de foc.
Ceea ce a început ca un proiect de liceu a devenit o afacere în dezvoltare.
Însă Kai duce o luptă acerbă pentru a-şi aduce prototipul pe piaţă.
Armele inteligente nu sunt o idee nouă.
Acum aproximativ 20 de ani, guvernul a văzut că este o idee evident bună
şi a decis să aloce o grămadă de bani pe această problemă.
Au acordat subvenţii unor mari producători de arme de foc, precum Smith & Wesson.
Pentru prima dată, un producător de arme va include dispozitive de blocare
şi alte caracteristici de siguranţă şi va dezvolta arme inteligente
cu care pot trage numai adulţii care le deţin.
Armele inteligente au întâmpinat o rezistenţă acerbă.
Grupurile de susţinere a armelor
au pretins că drepturile lor la al doliea amendament erau în pericol.
Compania Smith & Wesson a fost boicotată şi au pierdut peste 40% din afacerile lor,
ceea ce este substanţial pentru orice companie.
Practic, au abandonat proiectele şi au jurat, mai mult sau mai puţin,
să nu mai lucreze niciodată la ele.
Înainte de a putea fi vândut un singur pistol inteligent, produsul a fost retras.
O mare parte a publicului, în special a publicului care deţine arme,
a perceput armele inteligente drept control al armelor sau altfel spus,
ceva ce va fi supus unui mandat.
Nu este vorba de niciun control al armelor.
Nu este un control extern.
Nu există o bază de date guvernamentală.
Kai consideră că armele inteligente vor inocula în unii dintre noi
antidotul împotriva virusului care afectează atât de multe vieţi americane,
fără a compromite drepturile la al doilea amendament.
Prin această tehnologie, proprietarul este în continuare liber să facă
orice consideră că ar trebui să facă cu o armă de foc,
dar acesta va opri copiii să nu găsească arme,
adolescenţii să nu o folosească pentru a se sinucide
şi un număr important din cele peste 30.000 de morţi cu arme
care se întâmplă în fiecare an în Statele Unite, nu s-ar produce.
S-ar putea să nu pot opri următorul psihopat care intră într-un cinematograf,
dar există vieţi pe care le pot salva.
Chiar şi salvarea vieţii unei singure persoane, ar face ca asta să merite.
O armă inteligentă ar face o crestătură în virusul armei, dar numai una mică.
De fapt, toate soluţiile sunt la început,
ceea ce este ciudat, având în vedere cât de tristă este situaţia.
Armele iau viaţa a peste 30.000 de americani în fiecare an.
Când Ebola ne-a ameninţat ţărmurile,
toate resursele comunităţii noastre de sănătate publică au fost puse în funcţiune.
Ştiţi câţi oameni au murit în S.U.A.,
de acea boală devastatoare?
Două.
Când Statele Unite îşi pun resursele la treabă,
avem rezultate foarte bune.
Dar în 1996, o lege federală interzicea centrelor pentru controlul bolilor
să finanţeze orice ar putea duce la controlul armelor.
Legea a avut un efect descurajant
asupra cercetării violenţei armelor din toată ţara.
Cred în ştiinţă şi cred că...
doar cu ajutorul nelimitat al ştiinţei şi cu răspunsurile pe care le oferă,
vom avea o speranţă de a pune capăt acestei epidemii devastatoare.
Traducerea adaptarea şi sincronizarea Virgil G.N.