‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Îți amintești ce cântau?
‎Când?
‎Când a început.
‎Cântau „Kiss the Devil".
‎E unul dintre hiturile lor.
‎Toți o așteptau.
‎Ca și cum...
‎Ar fi vrut să ne atace ‎când eram mai bucuroși.
‎Erai în fața scenei atunci?
‎- Nu. ‎- Nu?
‎Nu.
‎Ne-ai zis că erai în față.
‎Nu atunci.
‎Când a început piesa, ‎eu eram la bar.
‎E important să ne spui ‎exact ce s-a întâmplat.
‎Am luat două beri de la bar ‎și mă întorceam la Alex.
‎Îmi făceam loc ‎printre oameni care dansau.
‎Atmosfera era extraordinară.
‎Și dintr-odată...
‎Niște pocnete. Ca de petarde.
‎Solistul a văzut
‎și s-a oprit din cântat.
‎Era o liniște îngrozitoare.
‎Apoi...
‎Alte pocnete.
‎Și s-a instalat panica.
‎Unii se aruncau pe jos,
‎alții țipau și fugeau...
‎Să luăm o pauză!
‎Și tu te-ai întins pe jos?
‎Da.‎
‎Eram aproape de Alex.
‎Dar m-am întins pe jos, ‎ca toată lumea.
‎Și atunci...
‎Mi-am dat seama că Alex e jos.
‎În fața ta?
‎- Cu fața la pământ? ‎- Da.
‎Era deja mort?
‎De unde știi?
‎- Era sânge? ‎- Căpitane!
‎- Mult sânge? ‎- Exagerezi!
‎Era beznă. Cum să-l fi văzut?
‎Doar câteva secunde. ‎Lumina s-a aprins repede.
‎Și era îngrozitor.
‎Înțelegem că îți e greu.
‎Colegii noștri aveau prieteni la Bataclan.
‎A dat deja o declarație completă atunci.
‎Știu.
‎Procurorul ne-a cerut să recapitulăm.
‎Alex a fost lovit de prima rafală?
‎I-ai văzut pe atacatori?
‎Poți să ne spui?
‎Cred că erau trei sau patru.
‎Trei sau patru?
‎Trei.
‎Aveau arme de asalt ‎și mergeau printre noi
‎ca să vadă cine mișcă.
‎Am auzit un telefon sunând.
‎Și apoi alte focuri.
‎Când au auzit telefonul, ‎i-au împușcat pe toți ca pe iepuri.
‎Ca să nu chemăm ajutoare.
‎Tu te prefăceai moartă?
‎Nu puteam face altceva.
‎La un moment dat,
‎unul dintre ei s-a apropiat.
‎S-a oprit chiar lângă mine.
‎Și...
‎Am ținut ochii închiși, iar el a plecat.
‎Și acum am coșmaruri.
‎Îmi închipui că se uită la mine,
‎îmi sună telefonul, iar el mă ucide.
‎Măcar tu ai scăpat.
‎Dacă m-ar fi ucis, aș fi fost cu Alex.
‎Erai la pământ. Și apoi?
‎Apoi s-a lăsat liniștea.
‎Alex era pe jos, în fața mea.
‎Și era un miros ciudat.
‎De sânge și praf de pușcă.
‎Eram udă toată.
‎Nu știam dacă de la bere ‎sau dacă făcusem pe mine.
‎E un iad pentru ea!
‎Așa e procedura.
‎Oprește-te! E prea mult!
‎Mai vreți detalii macabre?
‎Cum ai reușit să ieși?
‎Între două rafale, am auzit...
‎Un sunet metalic.
‎Cred că reîncărcau armele.
‎Niște oameni din fața mea ‎s-au ridicat și au fugit spre ieșire.
‎I-am urmat din reflex.
‎Nu știu cum am ajuns afară.
‎- Ți-ai lăsat prietenul acolo? ‎- Încetează cu insinuările!
‎Dacă ar fi fost soția mea, ‎n-aș fi lăsat-o acolo.
‎Ce ieșire ai folosit?
‎Cea de lângă scenă.
‎Din dreapta?
‎Nu, stânga. În spatele cortinei.
‎Ieșirea dă în pasajul Amelot.
‎Nu aveam unde fugi.
‎Toți fugeau cât puteau de repede.
‎Îmi amintesc că era cineva ‎agățat de o fereastră.
‎O fată din fața mea ‎s-a uitat înapoi în timp ce fugea,
‎s-a lovit de un stâlp și a căzut.
‎Ai ajutat-o?
‎Nu.
‎Am fugit ca nebuna.
‎Nu știam ce să fac. ‎Mă gândeam doar la Alex.
‎Îmi amintesc că l-am văzut ‎înainte să apară ei.
‎Luam bere de la bar.
‎El mă aștepta lângă scenă.
‎Și...
‎Dădea din cap pe muzică...
‎Se prefăcea că se distrează.
‎Dar nu-i plăcea trupa.
‎Nu asculta genul ăsta de muzică.
‎Era ilustrator.
‎Voia să-și publice primul roman grafic
‎cu prietenul lui, Léonard.
‎Dar nu vedea nimeni cât de talentat e.
‎A luat bilete pentru că am insistat eu.
‎Acum mă învinovățesc...
‎Dacă n-ar fi fost atât de drăguț,
‎nu s-ar fi întâmplat toate astea.
‎Ați aflat ce doreați?
‎Am terminat?
‎Asociația victimelor ‎s-a angajat să colaboreze.
‎Clienta mea vă răspunde, ‎dar cu scop?
‎- Tu îți iei banii. ‎- N-am venit pentru bani.
‎Crede-mă, nu sunt prea mulți.
‎Tu pari mai rezonabil.
‎Ne-am putea opri?
‎Sau aveți să-i reproșați ceva ‎clientei mele?
‎Să revenim în sala de concert,
‎când erai pe jos, lângă Alex.
‎După primul foc tras,
‎cât timp a trecut până când ai fugit?
‎Nu știu... Un minut.
‎Un minut?
‎Poate unu și jumătate.
‎Sub două minute?
‎Vrei să spui cu voce tare, te rog?
‎- Sub două minute. ‎- Mersi!
‎Ce se întâmpla la balcon?
‎Ce?
‎Erai pe jos. Ai văzut atacatorii. ‎Sigur ai văzut și balconul.
‎Nu mare lucru.
‎Ce se întâmpla?
‎Panică totală, ca jos...
‎Poți dezvolta?
‎- Ce? ‎- Panica...
‎Oamenii au ieșit printr-o lucarnă. ‎I-ai văzut?
‎Ce tot spune? Ce lucarnă?
‎Nu sunt lucarne!
‎Oamenii s-au ascuns în pod ‎printr-o lojă.
‎Toată lumea știe.
‎Cum te numești?
‎Omar.
‎Poți să-i amintești ‎că eu sunt victimă?
‎Procurorul a spus asta.
‎N-am uitat.
‎Aș vrea să aflu mai multe ‎despre trăgători.
‎Ai spus că erau trei.
‎Aveau cagule?
‎Nu.
‎Ai spune că erau înalți sau grași?
‎- Sau... ‎- Erau normali.
‎Normali?
‎Da, normali.
‎Vreți să repet?
‎Toți ceilalți martori
‎vorbeau de siluete masive.
‎Nu-mi amintesc.
‎Trăgătorii păreau mari
‎pentru că purtau centuri explozive.
‎E ridicol! Unde bați?
‎Cineva a depus o plângere.
‎- Ai grijă! ‎- O acuzație gravă.
‎- Uite prin ce a trecut. ‎- N-a trecut prin nimic.
‎Pentru că nu era la Bataclan ‎pe 13 noiembrie.
‎De asta am chemat-o.
‎Ca să nu mai mintă.
‎OK...
‎Avansăm.
‎Cum merge?
‎Ne distrăm. Ce credeai?
‎Nu știu de ce i-au dat lui Audrey cazul,
‎dar n-am avut noroc.
‎Serios! De ce o atacăm pe fată?
‎E strategia lui Audrey.
‎A mers prea departe.
‎Avem doar o plângere.
‎Dacă se află, o să avem probleme.
‎Audrey va avea probleme, nu noi.
‎Asta e frumusețea.
‎E supărat că nu e el șeful.
‎Pe bune!
‎Bine. Reluăm înregistrarea.
‎E ora 14:28.
‎În sală sunt aceiași oameni.
‎Clienta mea a suferit destul.
‎- Pot folosi tableta? ‎- Nu e procedura normală.
‎Da sau nu?
‎Unii martori ‎au făcut aceste poze după atac.
‎Cred că le aveți la dosar.
‎E pasajul Amelot.
‎Imaginile nu sunt clare,
‎dar înțelegeți cum era acolo.
‎Dacă priviți cu atenție...
‎Uite!
‎Eram acolo. Vedeți!
‎Cu voce tare, pentru înregistrare.
‎Tu ești. Confirm.
‎Îmi datorezi scuze.
‎Revenim la Bataclan?
‎Poza arată că erai acolo?
‎- E la Bataclan. ‎- Nu. E pasajul Amelot.
‎De lângă Bataclan. Era acolo!
‎În față, nu înăuntru.
‎Nu înțeleg ce spuneți!
‎Cât mai durează? ‎Ați pus un pariu?
‎Poza arată că ai fost în sala Bataclan?
‎E o întrebare simplă. Da sau nu?
‎- Nu. ‎- Nu!
‎Mulțumesc.
‎De ce avem imagini cu Alex ‎intrând singur în Bataclan?
‎Am ajuns după el.
‎- Nu te-a așteptat? ‎- Nu.
‎L-am rugat să găsească ‎un loc lângă scenă.
‎Nu facem asta ca să suferi tu.
‎Cineva te acuză că minți.
‎Cine?
‎- Domnișoară... ‎- Răspunde-mi! E cineva cunoscut?
‎Trebuie să anchetăm.
‎Unii susțin că au fost acolo ‎ca să primească bani.
‎Ai fost revoltată. ‎Ai scris pe Twitter.
‎Așa că verificăm.
‎Dacă acuzația e falsă, ‎cu atât mai bine.
‎Noi vrem adevărul.
‎Hai să colaborăm!
‎Te-ai întors?
‎Nimic nu te deranjează.
‎O luam razna acasă. Trebuia să ies.
‎Am venit.
‎Ai o viață palpitantă.
‎Gândește-te la un detaliu.
‎Ceva care să arate că erai acolo.
‎Și voi puteți dovedi ‎că nu era acolo?
‎Domnișoară, ne-ai ajuta mult.
‎Ce face?
‎Ce să vă spun? Eram acolo.
‎O urmăresc pe Instagram. ‎O urmăresc mii de oameni.
‎E în grupul de susținere a victimelor.
‎E clar. A fost la Bataclan.
‎Așa pretinde ea.
‎Știi câți bani va da statul
‎pentru compensarea victimelor?
‎- Nu. ‎- Trei sute de milioane.
‎Ai prins și tu ceva.
‎Ai primit 28.000 de euro.
‎- Ce-ai făcut cu ei? ‎- E irelevant!
‎Nu cred.
‎Să-ți spun ceva.
‎Când am primit banii, ‎nu știam ce să fac cu ei.
‎Asta e!
‎M-am gândit... ‎De ce i-am primit?
‎Pentru că iubitul meu a murit ca un câine?
‎Când i-am primit, ‎l-am văzut pe Alex plin de sânge.
‎Nu i-ai cheltuit?
‎Răspunde!
‎Nu uita că avem acces la contul tău.
‎I-am spart pe toți.
‎Ești mulțumit?
‎Pe prostii.
‎Haine, vacanțe...
‎Am fost în vacanță ‎cu mama lui Alex.
‎Ca să uit de tâmpeniile astea.
‎Dar ne-am dat seama ‎că nu rezolvăm nimic.
‎Eram împreună, ‎dar ne simțeam singure.
‎Și după...
‎Am început să văd altfel lucrurile.
‎Nu voiam să uit ce s-a întâmplat.
‎Am vrut să ajut cum puteam.
‎De aia scriu pe blog, pe Twitter.
‎Vorbesc despre viața mea ‎și încerc să repar ce pot.
‎Sigur ați citit ce-am scris.
‎Gândiți-vă! ‎Dacă aș fi inventat...
‎De ce aș fi făcut toate astea?
‎Chiar credeți că mint?
‎Nu știu.
‎Spune-ne tu!
‎Dacă minte, minte foarte bine.
‎Pentru că are mereu un răspuns?
‎Pentru că nu poți simula ‎aceste emoții.
‎Răspunde!
‎Nimeni nu-și amintește ‎să te fi văzut la concert.
‎Nici eu nu-mi amintesc de alții.
‎- Serios? ‎- Da.
‎- Nici măcar un om? ‎- Alex.
‎În afară de el.
‎Era concert, nu o cină.
‎Venisem pentru trupă.
‎Ești fan Eagles of Death Metal?
‎- Eram. ‎- Adică?
‎Când iubitul tău moare la concertul lor, ‎nu-i mai asculți.
‎Înțelegi ce zic?
‎Eram cu Alex din facultate.
‎Toți spuneau că suntem un cuplu frumos.
‎În seara aia ne-am despărțit.
‎Clienta mea a cooperat.
‎Ori o rețineți, ori plecăm.
‎Minte?
‎A denunțat-o un prieten.
‎N-a fost acolo?
‎- Nu pot să cred! ‎- Laetitia!
‎E aberant!
‎Avem prieteni răniți acolo!
‎Cécile Boisson a fost împușcată.
‎Acum stă în casă ‎și nu răspunde la telefoane.
‎Calmează-te!
‎N-o să mai poată merge.
‎Nu mai da din cap! Tu unde erai?
‎Unde erai?
‎Învățai?
‎Erai cu nasul în carte, ‎pentru examen?
‎Ai înnebunit?
‎Tu ce crezi, Gérard? ‎Unde era în seara de vineri 13?
‎A venit aici, cu zero experiență...
‎- Cine e impostorul? ‎- Oprește-te!
‎Laetitia...
‎N-ar trebui să fii aici.
‎Vacă mincinoasă!
‎Drăcie!
‎Bine. Am terminat, dle căpitan.
‎Eu decid când ne oprim.
‎A decis colega ta.
‎Stai jos!
‎Ai înnebunit? Vrei să strici totul?
‎Ce cauți aici?
‎Am avut trei zile libere. ‎Și tu ai uitat-o pe Cécile!
‎Nu!
‎Ne-a spus numai minciuni.
‎Poate, dar trebuie să dovedesc.
‎Nu poți să apari așa, urlând.
‎Trebuia să fiu acolo.
‎Și tu trebuia să conduci.
‎Dar nu conduc eu.
‎- I-ați verificat apelurile? ‎- Da.
‎Am putea afla unde era.
‎Avea telefonul oprit. ‎Nu ne ajută cu nimic.
‎Ca și povestea ei.
‎De ce?
‎Când îți oprești telefonul, ai un motiv. ‎Cum ar fi un concert.
‎Tu îți oprești telefonul ‎la un concert rock?
‎Și cardul de credit?
‎L-a folosit la prânz. Atât.
‎Și-a folosit cardul ‎ca să ia bere la concert.
‎Omar s-a dus sus să verifice.
‎Sunt niște inadvertențe în povestea ei,
‎dar nu avem mare lucru.
‎O bere rece...
‎Și o țigară.
‎Parcă te-ai lăsat, pentru soția ta. ‎Nu așa v-ați înțeles?
‎Intrați înapoi! ‎N-am terminat cu voi!
‎Ce discută ele acolo?
‎Cred că o să plecăm. ‎Vă lăsăm să rezolvați criza.
‎Eu n-aș pleca încă. ‎Ar părea că ai ceva de ascuns.
‎N-am nimic de ascuns.
‎Au mai rămas două sau trei chestii.
‎Mi se pare mie, căpitane, ‎sau ți-ai pierdut avântul?
‎Bun...
‎Telefonul a fost oprit.
‎Murise bateria.
‎- Ce convenabil. ‎- Nu.
‎Dacă ar fi fost pornit, ‎aș fi putut dovedi.
‎Colegul tău a plecat?
‎Păcat. Îmi plăcea mai mult.
‎Mă dai afară din clasă, ca la școală?
‎Asta e, Laetitia. ‎Nu suntem la școală.
‎Ori rămâi aici, ori te duci acasă. ‎Dar nu mai vreau probleme.
‎Am găsit ceva.
‎Consemnăm că sergentul ‎Omar Matif s-a întors
‎la 14:52.
‎Aveai dreptate.
‎Aveam poza în arhive.
‎Au fost făcute de Alain Berbizier. ‎Și el e în asociație.
‎Iată problema. ‎Poza a fost făcută la 21:59.
‎La 19 minute după primul foc.
‎Nu se poate!
‎Telefonul lui a făcut poza la 21:59.
‎- Scrie aici. ‎- E o eroare.
‎- Nu. ‎- Ba sigur este.
‎Uneori nu merge bine ceasul.
‎- Serios? ‎- Nu e fiabil.
‎Telefonul nu e fiabil?
‎Arăta ora bună ‎la începutul concertului.
‎Nu pricep!
‎Îmi poți explica?
‎Ai fugit spre ieșire
‎la două minute după primul foc.
‎Ai zis un minut și jumătate.
‎Poate a durat mai mult. Nu știu...
‎Era haos.
‎Șaptesprezece minute?
‎Poate atunci m-am întors.
‎Sincer...
‎Nu știu. Memoria îmi joacă feste.
‎Ce mai festă!
‎Psihologul zice că e normal ‎să am memoria fragmentată.
‎E un mecanism de apărare.
‎E adevărat, nu?
‎Supraviețuitorii nu-și amintesc ‎de două ori același lucru.
‎Din cauza traumei.
‎Spune-le!
‎Nu știu...
‎Și-a pierdut avocata.
‎Putem mări pe mâna drei Weber?
‎Țigări.
‎Da. Le luasem înainte de concert.
‎Ai fugit speriată ‎de la locul unui masacru,
‎dar ți-ai luat țigările?
‎Faci mișto?
‎Din cauza fraudelor, ‎anchetele durează mult.
‎Trebuie să verificăm totul.
‎Victimele adevărate se simt umilite.
‎Dar eu îi ajut cu asociația!
‎Spune-ne adevărul!
‎Pentru ei!
‎Am fost acolo!
‎Am ajuns târziu.
‎Când am plecat de la muncă, ‎telefonul era oprit.
‎Nu știam cât de târziu e.
‎M-am oprit să iau țigări Dumarak
‎și atunci am văzut ora.
‎Dumarak?
‎Cele din poză!
‎Indoneziene.
‎Cu cuișoare.
‎Alex fuma așa ceva.
‎Încercase de multe ori să se lase.
‎Am luat țigările ‎și le țineam în mână.
‎Când am văzut ceasul, m-am speriat.
‎Concertul începuse. ‎Am fugit la un taxi.
‎Eram la 15 minute.
‎Taximetristul mi-a zis ‎că au fost atentate,
‎inclusiv la Stade de France.
‎Mi-a zis că e ceva în aer.
‎A zis ceva ce n-o să uit.
‎A zis: „Parisul trăiește ‎chiar și printre sirene."
‎M-a lăsat
‎cât mai aproape de Bataclan.
‎N-a vrut să se apropie.
‎Poliția venise deja?
‎Nu știu.
‎Era multă lume. Toți erau șocați.
‎Eu mă gândeam doar la Alex.
‎Am intrat pe bulevardul Voltaire
‎și prin pasajul Amelot.
‎De acolo e poza.
‎Da.
‎Eram îngrijorată.
‎Nu voiam să mint...
‎Mă gândeam la el. ‎Eram sigură că e înăuntru.
‎Trebuia să fi fost cu el la concert.
‎Dar ai ajuns prea târziu.
‎De asta ai mințit.
‎Eram blocată afară. ‎Nu puteam intra!
‎A fost absurd!
‎De asta ai inventat povestea.
‎Și ai păstrat-o. De ce?
‎Pentru că mă simțeam vinovată.
‎Mulți supraviețuitori ‎s-au simțit vinovați.
‎Ei n-au mințit.
‎Pot să-mi scot telefonul? ‎Vreau să vă arăt ceva.
‎Nu-mi amintesc ‎cum am ajuns acasă.
‎Îmi amintesc doar că îmi era greață.
‎Când am ajuns acasă, ‎am auzit mesajul ăsta.
‎Cred că l-am ascultat de 100 de ori ‎înainte să răspund.
‎Émilie, nu dăm de voi.
‎Alex nu răspunde.
‎Am văzut ce s-a întâmplat.
‎Nu știm unde sunteți.
‎Alex a zis că mergeți la un concert, ‎dar nu știu la care.
‎Te rog, sună-ne! ‎Spune-ne că sunteți bine!
‎Voiam să-ți spun că te iubim.
‎Nu-mi vine să cred!
‎Émilie, sună cât mai rapid, te rog!
‎E mama lui Alex?
‎Ce era să-i spun?
‎Că fiul ei a murit singur, ‎așteptându-mă?
‎Că l-am obligat să vadă o trupă ‎care nu-i plăcea?
‎Când m-a sunat, era calmă. ‎Mi-a spus să fiu curajoasă.
‎N-am vrut s-o dezamăgesc.
‎N-am putut să-i spun adevărul.
‎I-am spus că eram cu Alex ‎și că am reușit să scap.
‎A început să se concentreze ‎asupra mea, ca și cum eu eram fiica ei.
‎Eu am intrat în rol.
‎Nu aveam ce să fac.
‎Nu mi-am dat seama. ‎S-a întâmplat repede.
‎Le-am spus prietenilor, ‎am scris pe rețelele sociale...
‎Când începi o minciună, ‎trebuie s-o continui.
‎Jur că erau zile în care credeam ‎că am fost acolo.
‎Dar n-ai fost.
‎Clienta ta va fi acuzată ‎de fraudă și mărturie falsă.
‎PAUZĂ
‎Ce faci?
‎Am o propunere.
‎Ce ziceați?
‎Să cooperăm?
‎Nu merge așa.
‎Tu ești șeful?
‎Nu.
‎Pot vorbi cu șeful echipei?
‎Să intre!
‎Laetitia e pe hol.
‎Scuze, nu știam ‎că tu ești șefa echipei.
‎Acum știi.
‎Am fost colege la Drept.
‎Las-o pe clienta mea să respire puțin.
‎Mărturisirea e vagă. E speriată.
‎Poate nu intră la dosar.
‎N-a suferit destul?
‎A comis o fraudă. ‎Procurorul o va acuza.
‎Audrey, a suferit mult.
‎Era în fața sălii, iubitul ei a murit.
‎Cât valorează asta? ‎30.000 de euro? 15.000?
‎Te rog, las-o!
‎Eu aș face la fel.
‎Ce vrei să spui?
‎Mă refer la colega ta, sergentul Serra.
‎Nu are voie să fie aici.
‎Nu era în concediu?
‎Stai! De unde știi?
‎- Cine ți-a spus? ‎- Dar e aici.
‎Îmi intimidează clienta.
‎Ați văzut cum a bătut în geam.
‎A insultat-o.
‎Și pe mine, pe hol!
‎Mi-a speriat clienta.
‎Și nu așa e procedura.
‎Am văzut suficiente.
‎- A mințit. ‎- Și îi pare rău.
‎Îi pare rău că a fost prinsă! ‎N-are legătură!
‎Purtarea lui Serra ‎nu va schimba nimic.
‎Vrei să fac asta?
‎La câte probleme aveți?
‎Să-i chem pe toți înapoi, ‎s-o luăm de la capăt?
‎Olivier, tu ce zici?
‎Am senzația că voiai să conduci tu echipa. ‎Ce zici?
‎Ar trebui să faci cum spune ea.
‎Toată lumea câștigă.
‎Va fi acuzată.
‎Dacă vrei să faci o plângere, ‎accept consecințele.
‎Doamnă...
‎Vei fi anchetată.
‎Procurorul te va interoga. ‎Tu și avocata
‎veți avea acces la dosar.
‎Du-te acasă! ‎Ne pui în pericol.
‎Du-te acasă, Laetitia!
‎Ia-le! O să mi se facă rău.
‎Soția m-a pus să promit ‎că renunț la zahăr.
‎Ce viață palpitantă ai!
‎Așa e!
‎Domnișoară?
‎Când erai interogată, ‎ai vrut să afli cine te-a denunțat.
‎Și nu ți-am putut spune.
‎Exact!
‎E Léonard Meier.
‎Cel mai bun prieten al lui Alex.
‎Țigările Dumarak, ‎pe care le fuma Alex, sunt greu de găsit.
‎Se vând într-un singur magazin din centru.
‎Eu știu. Fumez de o viață.
‎Magazinul e pe Rue Belgrand.
‎Exact lângă blocul în care stă dl Meier.
‎Nu are încărcător de telefon?
‎De ce îmi spui asta?
‎La interogatoriu ai spus
‎că ai întârziat ‎pentru că erai la muncă.
‎Eu cred că ai fost la dl Meier.
‎Deci...
‎Ce făceai acolo, cu telefonul oprit?
‎Ce făceai atât de important, ‎că ai uitat cât e ceasul
‎și ai uitat de concert?
‎Despre ce vorbim?
‎Cred că minciuna a început ‎înainte de atacuri.
‎Amândoi mințeați.
‎De cât timp durează?
‎Alex nu putea să-și publice cartea.
‎Era din ce în ce mai dificil.
‎Cu Léonard s-a întâmplat o singură dată.
‎Iar după atacuri...
‎Mă tot suna...
‎Spunea că asta ne-a apropiat...
‎Nu mă lăsa în pace.
‎Am decis să o rup cu el definitiv.
‎Și de asta te-a denunțat.
‎Alex a murit iubindu-mă, ‎deși ar fi trebuit să mă urască.
‎Ne putem întoarce?
‎Acolo?
‎În sală. O să explic totul.
‎N-o să schimbe nimic.
‎Contează pentru mine.
‎Îi datorez asta lui Alex.
‎Și mamei lui.
‎E ora 15:25.
‎Am reluat interogatoriul. ‎Căpitanul Hagen,
‎sergentul Matif și dra Claire Bertin.
‎Spune-ne numele tău întreg
‎și motivul prezenței aici.
‎Mă numesc Émilie Weber.
‎Am venit să vă spun ‎ce s-a întâmplat pe 13 noiembrie.
‎Subtitrarea: Mihai Crăciun