Traducerea: OZapacita
În regulă, bacteria se îndreaptă spre momeala.
Bagă lichidul.
A explodat?
Dumnezeule! Flagelii sunt peste tot.
Ce-am făcut?
Am venit pe scările din spate. Am vreun păianjen prin păr?
- Mai am 5 secunde până să cedez nervos. - Calmează-te, Ted.
Dacă ai fi fost muşcat de unul din păianjenii de pe scările din spate,
acum erai pe podea, zbătându-te în chinuri cumplite.
Părul tău e atât de perfect. Aş vrea să fiu ca tine.
- Poftim? - Nimic.
"Boom". Şi eşti curat.
Ai venit pe scările din spate ca să-l eviţi pe Ryan,
paznicul vorbăreţ?
Nu. Încerc să fac un sanctuar al păianjenilor în părul meu,
ca să obţin nişte bani de la guvern să-mi dea fonduri pentru cap.
Sarcasm... primul semn al fobiei faţă de păianjeni.
Da, încerc să-l evit pe Ryan. De câte ori trec pe lângă el,
mă atrage într-o conversaţie de 15 minute.
Dacă faci asta de 8 ori pe zi, ajungi la...
timp în care aş putea să lucrez la abilităţile mele la matematică.
Ryan a fost un tip foarte prietenos
şi exact asta era problema.
- Teddy. Ai observat ceva diferit la mine? - Nu.
M-am tuns. Vrei să vezi un penis?
Poftim? Ce naiba e cu tine?
Înţeleg acum la ce te-ai gândit.
Nu, nu. Ştii că soţia mea e însărcinată.
Uită-te la poza asta făcută la ecograf, cu fiul meu.
Stând la biroul lui toată ziua, Ryan avea mult timp...
să se gândească la diferite lucruri, lucruri foarte prosteşti.
Ted. Tu ai fost la colegiu. Cine crezi că ar câştiga
într-o luptă dintre Moş Crăciun şi un rechin?
Rechinul.
Greşit. Dacă tot eşti aici
spune-mi cum ai să rezolvi chestia asta din Orientul Mijlociu?
Odată m-a atras într-o conversaţie de 20 de minute
despre colonizarea planetei Marte.
- O alertă a marţienilor... crede în astea. - Nu vreau să-l insult.
Mi-aş dori să fie o metodă drăguţă să îi spun,
"mÄƒ omori, sugÄƒtorule de energie, mÃ¢ncÄƒu de timp ce eÅŸti."
EviÅ£i o situaÅ£ie dificilÄƒ.
Pentru prima dată, simt ca tu şi eu
am putea face parte din aceeaşi specie. Oricum...
Veronica vrea să mergem sus să discute cu noi despre un proiect.
Ne strecurăm prin spate?
Nu trecem printre păianjeni.
- Doar dacă ne laşi să stăm pe umărul tău. - Şi apoi să fugi.
- Şi apoi să ieşim prin faţă. - Bine. Trecem pe lângă Ryan.
Dar indiferent de ce spune, nu ne oprim.
Dacă unul din noi e prins, ceilalţi nu se mai întorc.
Doar dacă nu sunt eu ăla. Vă întoarceţi după mine.
Cei trei favoriţi ai mei.
Nu vă opriţi. Mergeţi mai departe. Mergeţi mai departe.
- Mama a intrat din nou în spital. - Îmi pare rău să aud asta, Ryan. La naiba.
- Lasă-l. - Da.
Nu-i dau de cap acelui parazit.
Parazit? La naiba.
După o jumătate de oră, am ajuns în sfârşit sus.
Nu le-am spus lui Phil şi lui Lem
că vor lucra singuri cu Veronica
pentru că ei o consideră puţin înfricoşătoare.
- Întâlnire plăcută. - Poftim? Ce faci?
Eu nu particip. Am de făcut rapoartele trimestriale de buget.
- Vă veţi descurca. - Dar... nu, stai. Ted?
Ted? Ted? Ted? Ted? Ted? Ted?
Asta e prima dată când băieţii lucrează
singuri cu Veronica fără mine.
Le va lua ceva timp să se obişnuiască.
Ted? Ted? Ted? Ted?
Ted? Ted? Ted? Ted? Ted?
Se holbează la noi...
cu ochii ăia ai ei.
Băieţi, mă faceţi să mă simt prost.
Haideţi. Plecaţi de lângă uşă.
Plecaţi de lângă uşă!
Ce mai faci, Veronica?
În primul rând, ştiţi că vă ţineţi de mână?
Asta e tot?
Nu. Compania a realizat în sfârşit că
amplificatorul de voce din clădirea asta trebuie reparat.
Toate par să sune ca paznicul
care a fost prins în perete.
"Lăsaţi-mă afară. Nu sunt o fantomă."
Ne distrăm de minune aici.
Amplificatorul a creat probleme de ani de zile.
E ciudat.
Pasărea a murit.
Trezeşte-te, pasăre proastă.
Din fericire, efectele erau temporare.
După o săptămână de vomă,
toată lumea, inclusiv pasărea, s-au întors la muncă.
Dar de atunci încoace, nimeni n-a mai riscat.
De câte ori auzeau amplificatorul,
fugeau spre ieşirile de urgenţă.
E amplificatorul!
Fugiţi sau veţi muri!
Evacuările astea constante costă compania o mulţime de bani.
Plus că, nimeni nu ştia că era ziua mâncării mexicane
şi asta a stârnit puţină mâhnire în bucătărie.
Aşa se explică de ce purtau toţi oamenii trişti, pălării mexicane,
care de fapt sunt cele mai vesele pălării din lume.
După fesuri.
Cred că e aşa... pălărie, fes, zece galoane...
Aş vrea să nu particip la orice aţi face voi acolo.
Voi doi trebuie să îmi faceţi un proiect al unui amplificator nou,
unul care poate să transmită vocea umană.
Vreau să fie fără fir
astfel încât directorii să poată vorbi la el de oriunde din clădire.
Cred că am putea folosi oscilatorul de 20 terahertz.
Nu va arde carnea pe tine?
- Nu mereu. - Daca folosim oscilatorul de 10 terahertz?
10? Da. Ce-ar fi să încălecăm pe un inorog
şi să zburăm spre tărâmul magic?
Bunsen, Beaker, concentraţi-vă!
Chestia asta, legată de ştiinţă
şi de inovaţie şi de inorogi...
Nu ţine la mine.
Asta face parte din metoda noastră de a veni cu idei...
Scuze, de acum înainte când îmi veţi prezenta ideile voastre,
doar unul din voi are voie să vorbească.
Dar noi nu lucrăm aşa.
- Exact. Aşa lucram de acum. - Ba nu.
- Ba da. - Ba nu.
Ba da.
- Ba da, ba da, ba da, ba da, ba da, ba da. - Ba nu?
Ba da, ba da, ba da, ba da, ba da, ba da.
Trebuie să plecăm.
Mă gândesc să îi rog pe cei de la pază, să îl mute pe Ryan.
Oare asta înseamnă că sunt un om rău?
Înainte să îmi răspunzi... lasă-mă să-ţi spun că tocmai am sponsorizat
un deţinut politic la Amnesty Internaţional
şi am scăpat un câine la metrou.
Îl chema Sparky. Nu ştiu numele câinelui. Nu avea ecuson.
Nu înţeleg care e problema ta.
Ryan e doar un tip drăguţ care vrea să cunoască lume.
Şi cum spune mama, "încercând să cunoşti lumea, e cel mai bun mod de a-i cunoaşte.
E cumva aceeaşi femeie care zice "mănânci ce mănânci"?
Uite-l pe dl Krebs.
Trece pe aici de două sau de trei ori pe zi.
E tont ca o felie de pâine prăjită, dar mereu vrea să vorbească.
Uite cum procedez eu, sau cum ar spune mama,
"priveşte ce vezi şi vezi ce înţelegi."
Bună, Linda. Cum eşti astăzi?
Sunt bine, dle Krebs. Aţi reuşit să vă daţi seama
- ce face aşa zgomot în maşina dvs? - Nu. Pentru mine maşinile sunt ca femeile.
Încep să facă zgomot,
- şi nu ştiu ce naiba ar trebui să fac. - Dar amândouă sunt bune
- să le scoţi în oraş din când în când, nu? - Păzea.
Mi-a făcut plăcere să vorbim, dle Krebs.
Vezi? Trebuie să accepţi oamenii pentru ceea ce sunt, Ted
şi să te obişnuieşti cu ei.
Nu pot să suport cum se comportă Phil şi Lem,
- aşa că îi schimb. - Nu-mi vine să cred cum sunteţi.
Ted e iritat de Ryan. Ţie nu-ţi place cum se comportă Phil şi Lem.
Amândoi ar trebui să fiţi mai toleranţi.
Ceea ce m-ar ajuta cu adevărat acum,
- pentru că sunt sigură că am sărit calul. - Poate că Linda are dreptate.
Poate chiar a sărit calul.
Şi de asemenea are dreptate şi în cazul tău cu Ryan.
Nu fii fătălău, Ted.
Dacă cineva te irită, dă-i afară.
- Nu, n-am zis nimic din toate astea. - Versiunea Lindei e corectă.
N-ar trebui să evit asta. Ar trebui să fac ceva.
Bravo, Linda. L-am adus cu picioarele pe pământ.
- Uite ce putem face când lucrăm împreună. - Nu asta am vrut să...
Am auzit ce ai spus, dar nu mi-a plăcut,
aşa că am schimbat înţelesul cum ai spus tu.
Veridian Dynamics
Prietenia... e aşa importantă.
Dar la serviciu se manifestă diferit.
Timpul petrecut cu prietenii la serviciu
îi jefuieşte angajatului tău productivitatea
şi să jefuieşti lumea e greşit.
"Veridian Dynamics." Prietenia e la fel ca furtul.
Sincronizarea: yescool, chamallow35
Ia te uită, e Ted. Tu ştii câteva lucruri despre picioare.
Cât de groasă ar trebui să fie unghia unui deget? În special...
Sper că nu faci asta.
Ascultă, Ryan... trebuie să vorbesc cu tine despre ceva.
Despre orice, Teddy. Îmi plac conversaţiile noastre.
E foarte plictisitor să stai aici.
Să vorbesc cu tine e cea mai frumoasă parte din zi.
În regulă. Arată-mi picioarele alea.
Nu, nu, nu. Stai, stai, stai. Ascultă...
Vreau să îţi notezi cât de mult stai de vorbă cu mine.
Vreau să spun că, îmi placi Ryan.
- Aici suntem la serviciu, nu la coafor. - Pe bune? Crezi că vorbesc prea mult?
Nu ştiu cum faci în general, dar cu mine?
- Dumnezeule, da. - Asta a cam durut.
Bună, scumpo. Eşti gata să mergem să luăm prânzul?
Cred că da.
Ted, ea e soţia mea, Sarah.
Dumnezeule! Acel Ted? Ryan mi-a spus atâtea despre tine.
I-ai fost un prieten aşa de bun...
toate discuţiile pe care le-aţi avut despre mama lui şi despre sarcina mea...
I-ai arătat degetul de la picior, scumpule?
- Ştie ce e chestia aia? - Ted e un om important.
- Nu are timp pentru degetul meu. - Nu... nu sunt aşa important.
Am un apel.
Telefonul meu vibrează. E pus pe vibraţii.
Alo.
Asta e o mare problemă, care necesită atenţia mea imediată.
Urc imediat.
Da, telefonul meu e stricat.
Sună chiar şi dacă e pus pe vibraţii...
Şi sunt la telefon cu tine.
Mi-a făcut plăcere să te cunosc.
În regulă, n-am să mai asist la încă un spectacol între un căţel şi un ponei
deci care din voi v-a vorbi? Căţelul sau poneiul?
- Eu şi Phil sperăm că... - Poneiul să fie. Spune.
Aşa. Deci... Amplificatorul de voce...
Lasă mâinile jos.
Vom instala boxe la fiecare etaj.
Acum, pentru ca un director să poată vorbi la ele
de oriunde din clădire, vor purta două ace de gămălie...
unul pentru microfon şi unul pentru volum.
Prinse aşa...
Acele astea crează triangularea perfectă a acusticii.
Apeşi pe asta să activezi sistemul
şi pe ăsta să controlezi volumul.
Şi ce se întâmplă dacă cele două mici gămălii sunt prinse la o femeie?
Vezi cum ar putea astea deveni o problemă?
În regulă. Întoarce-te cu faţa la perete. Tu spune-mi cum poţi schimba chestia asta.
Nicio problemă.
Dar vom avea nevoie de mai mult aluminiu.
Titan.
Asta e tot. Am terminat.
Şi data viitoare când îmi prezentaţi ceva,
doar unul din voi are voie să intre în biroul meu.
- Acum uitaţi-vă unul la altul. - De ce?
Nu ne avantajează prea mult postura asta.
Poate ar arăta mai puţin ciudat dacă te-aş căra în braţe.
Nu.
Ai auzit ultima bârfa de birou?
Ryan, agentul de pază şi-a dat demisia
pentru că eşti un mare hârb.
Aşa e, eşti o vechitură pe roţi
sau poate o sculptură decorativă
care atârnă deasupra pătuţului unui copil.
- Bârfa n-a mai specificat asta. - Stai aşa, Ryan şi-a dat demisia?
S-a cărăbănit de aici ieri.
Bineînţeles că s-a oprit, să spună tuturor
ce s-a întâmplat, aşa că plecarea lui a durat toată ziua.
- A fost ultimul care e părăsit clădirea. - Dumnezeule. Mă simt îngrozitor.
N-am vrut să-l fac să se simtă prost. Am vrut doar să-l schimb puţin.
Poate că pot să repar lucrurile.
- Trebuie să-l găsesc. - Dacă vrei să ajungi acolo repede...
Da, ştiu, am să iau hârbul.
De ce trebuie să fiu eu ăla care să îi prezinte sistemul ăla nenorocit Veronicăi?
Pentru că eu am fost cel care a vorbit ultima dată,
aşa că e rândul tău să te sui în şa, cowboy.
Încălecă pe calul ăla şi...
Nu mai ştiu alte chestii de cowboy.
Aşteaptă! Beans!
- Dar n-am mai discutat cu Veronica singur. - Ştiu.
Împreună suntem o frumuseţe, ca o lebădă.
Dar de unul singur, voi fi ca o jumătate de lebădă.
Tot ce voi face va fi o mare nenorocire şi apoi voi muri.
Domnilor.
Un tip pe care nu îl cunoaştem.
Oricine ai fi, să ştii că nu ai voie să te afli aici.
Avem o duzină de lucruri strict secrete aici
pe care nu are voie să le vadă nimeni.
- Bine, îţi vom arăta un lucru. - Un lucru fiecare.
Nu, nu, nu sunt aici să mă uit la nimic.
Doar fac o rută ocolitoare să evit pe cineva.
Pe Ryan? El a plecat.
S-a cărat de aici. Încă o chestie de cowboy.
Am mai multe decât am crezut.
- Picior de lemn. - Nu, asta nu.
Nu, nu, nu, e vorba de o blondă înfocată
care îmi urlă în ureche de fiecare dată când trec pe lângă biroul ei.
E obsedată de maşină şi de soţia mea. Cui îi pasă, oricum?
Amândouă sunt mici, plictisitoare şi japoneze.
Ştii ce ţi-ar putea lumina ziua?
Să arunci privire la cea mai mică veveriţă pe care a făcut-o ştiinţa.
Dar suntem nevoiţi să îţi cerem să porţi o mască.
E risc să o inhalezi.
Ted. Ce faci aici?
Vorbăreala soţului meu te-a sâcâit tot drumul până aici?
Bine, o merit. De fapt, am venit să îmi cer scuze,
să îl aduc înapoi la muncă şi poate să mă uit la degetul lui.
Nu ştiu ce problemă are, dar m-am oprit pe la farmacie.
Am cumpărat tot ce avea un picior desenat pe etichetă.
E Ted? Lasă-l înăuntru, am ceva să-i zic.
Salut, Ryan.
Taci. Vorbeşti prea mult, Ted.
Cum e când ţi se spune aşa? Pentru că mie nu-mi pasă cum te simţi.
Eşti în casa mea acum şi pot să vorbesc despre orice vreau,
despre inima mea, de exemplu şi cum mi-ai frânt-o.
- Am crezut că suntem prieteni. - Dar suntem prieteni.
Altfel de ce aş fi venit aici
să aduc o pungă cu chestiile astea în ea.
Nimic din tot ce e în punga asta nu va vindeca aia.
Ascultă, ştiu că ceea ce am spus ieri a fost lipsit de sensibilitate.
Chiar vreau să te întorci înapoi la serviciu.
Şi poţi să vorbeşti oricât vrei
sau cu 20% mai puţin, 30%... cât vrei tu.
40%, 50%, oricât.
Înseamnă mult pentru mine că ai venit aici.
În regulă, am să revin.
Ştiu că uneori vorbesc prea mult.
Îmi cer scuze. Dar nu renunţa la mine, prietene.
Nu renunţ la tine.
- Tocmai mi s-a rupt apa. - Ar trebui să nu va prea încurc.
Dumnezeule. E pe vine. Am băut prea mult să conduc.
Ted, poţi să ne duci la spital şi să filmezi naşterea
şi să ne ajuţi să găsim un nume şi să-i tai cordonul ombilical?
Da. Poate. Benjamin. Şi un "nu" hotărât pentru cordon.
Poţi să vorbeşti cu Veronica.
Eşti curajos. Eşti puternic.
Cine a deschis borcanul ăla cu jeleu dimineaţă?
Cine i-a venit de hac acelui borcan?
Tu, ticălos neînduplecat ce eşti.
- Salut. - Salut.
Sperii puţin lumea. Cum te descurci?
Sunt bine. De fapt, nu prea bine. Destul de rău.
Tocmai m-am minţit când am zis că eu am deschis borcanul cu jeleu,
ceea ce e îngrijorător.
Te vei descurca.
Şi mie îmi era frică de Veronica,
pentru că e înspăimântătoare şi periculoasă şi după cum spun zvonurile,
odată a trântit la perete un paznic în biroul ei, dar tu eşti...
De ce merge dl Krebs pe scări? Are un picior bolnav.
A zis că evită o blondă înfocată din acest birou.
Deci, să revenim la mine şi la cum mă voi descurca.
Stai aşa, Krebs se referea la mine?
Nu sunt înfocată. El e cel înfocat.
Krebs?
Unde mergi? Nu sunt calm încă.
M-ai făcut să mă simt mai rău şi deja mă simţeam şi mai rău.
Mă eviţi?
- E limpede că nu pot. - Nu-mi vine să cred că m-ai făcut înfocată
- Tu eşti cel care e înfocat. - Tu eşti cea care
mă opreşte să vorbească cu mine de fiecare dată când trec pe lângă biroul tău.
Nu eu port discuţii scurte cu tine. Tu porţi discuţii scurte cu mine.
- pentru că îţi luminează nenorocita de zi. - Nu, nu mi-o luminează.
- Ba da. - E ziua mea. Cred că ştiu mai bine.
Ascultă, amice. Nu eu sunt Ryan, în relaţia asta.
Tu eşti Ryan. Tu îmi pălăvrăgeşti
dar suport asta pentru că accept ceea ce eşti... acel Ryan.
Ştii ceva? N-am să mai fiu prietenoasă.
Bine. E bine, atâta timp cât taci.
Nu, voi fi prietenoasă, pentru că aşa sunt eu
- şi îmi place asta la mine. - Nu-mi pasă.
- Doar că nu voi mai fi prietenoasă cu tine - Perfect!
- Eşti rău. - Eşti obositoare.
- Eşti fără maniere. - Eşti amabilă.
- Eşti bătrân. - Eşti la fel de excitată ca mine?
- Nu. Poftim? Nu. Ce se întâmplă? - Nu simţi că e vorba...
de o anumită înflăcărare între noi?
Nu. Barf.
Eşti un om îngrozitor.
Şi eu sunt o persoană prietenoasă
care nu mai vrea să vorbească niciodată cu tine.
Să treci pe la biroul meu când pleci.
Am făcut nişte prăjituri care îi plac soţiei tale.
Din nefericire, eu şi noul meu bun prieten, Ryan
n-am mai ajuns la spital.
Aşa. Împinge, S... Sarah.
Continuă să împingi. Aşa.
Pe fiica mea n-o las nici să mănânce în maşina asta.
Am combinat microfonul amplificatorului de voce
şi pentru volum, într-un mic sfârc.
Îmi cer scuze. Sfârc. Îmi cer scuze. Sfârc. Îmi cer scuze.
Eşti doar un căţeluş care tremură, nu-i aşa?
De fapt, mă descurc mai bine decât m-am aşteptat.
Nu pot să pun acul ăsta. Dumnezeule, e frustrant.
Poate ar trebui să bem nişte suc. Asta mă calmează mereu.
- Poftim, pune-l tu. - Eu?
Nu, spiriduşul care stă în sertarul meu şi îmi ataşează microfonul.
Dacă vorbeşti de spiriduşi din sertare
nu mă va face să mă simt mai puţin speriat.
Îmi cer scuze. Mâinile mele sunt foarte transpirate.
Şi nu am mai fost niciodată aşa de aproape de gâtul tău,
care e piedestalul de piele perfect, pentru capul tău.
Dumnezeule, aş omorî un om pentru nişte suc, acum.
Şi aş vrea să îmi scot din balamale falca şi să te înghit ca pe un şoarece,
dar amândoi trebuie să muncim cu ce avem.
- Haide. Grăbeşte-te. Vezi să nu mă înţepi. - Aproape că am reuşit.
Sângerez.
Ieşi afară! Ieşi afară acum!
Cred că funcţionează.
Da, e mult mai bun decât cel vechi
care îi speria pe toţi şi îi făcea să fugă din clădire.
Eşti atât de critică.
Nici nu e de mirare că mă tem să stau singur cu tine.
Mă tem că voi spune un lucru greşit
cum ar fi, "Eşti atât de critică.
Nici nu e de mirare că mă tem să stau singur cu tine."
Stai puţin. Visez?
Nu, Phil, nu visezi.
La naiba.
Sunt Veronica, regina Veridian-ului.
Grota gorilei se va închide în 15 minute.
Vreau să-mi verificaţi un preţ la mazăre.
Şi acum a venit timpul ca toţi tinerii
să vină pe ringul de dans.
Salut, Ted.
Salut, doamnă zăpăcită care vorbeşte cu o clădire goală.
Unde a plecat toată lumea?
Dacă sună cei de la corporaţie, am să le spun: "E sâmbătă".
Am avut o zi plină de evenimente.
Se pare că nu ar fi trebuit să încerc să îl schimb pe Ryan, dar am făcut-o.
Acum maşina mea arată ca şi cum cineva ar fi făcut vin pe bancheta din spate.
Să încerc să îi schimb pe Phil şi pe Lem
a fost chiar mai enervant decât să îi fi lăsat în pace.
I-am speriat pe toţi şi au fugit din clădire
şi am fost înţepată în gât.
Totuşi am apucat să-l văd pe Phil cum fuge.
Era ca un struţ în halat de laborator,
care încerca să prindă un autobuz.
Şi eu am văzut miracolul naşterii...
Şi explozia mai puţin frumoasă de după naştere.
Poate că educatoarea mea a avut dreptate.
- Poate că sunt prea strictă. - Probabil.
Dar cu siguranţă n-am să încerc să te schimb.
Mulţumesc.
E bine să îţi dai seama singur ce e mai bine.
Iar eu ştiu, nu-i aşa?
Ne avem unul pe altul.
Şi asta îmi aminteşte de un cântec superb
pentru un asemenea moment.
Se spune că dragostea nu ne va plăti chiria...
Nu cânt.
Înainte să câştigăm banii, îi şi cheltuim...
Nu cânt.
Nu ştiu dacă toate astea sunt adevărate
Dar mă ai pe mine şi iubito, eu te am pe tine
Traducere: OZapacita Sincronizare: yescool, chamallow35