Cum merge cu blog-ul?
Da, bine... foarte bine.
N-ai scris niciun cuvânt, nu-i aşa?
Tocmai ai scris: "Are, încă, probleme de încredere".
Iar tu-mi citeşti scrisul invers.
Înţelegi ce vreau să zic?
John, eşti soldat...
şi va dura ceva timp până te vei obişnui cu viaţa de civil...
şi să scrii pe un blog despre tot ceea ce ţi se întâmplă, sincer, te va ajuta.
Mie nu mi se întâmplă nimic.
SHERLOCK A Study in Pink
Traducerea Roven/SubTeam Š 2010 www.subtitrari-team.ro
=ROVEN= www.subtitrari-team.ro
- Cum adică nu-i niciun rahat de maşină? - S-a dus la Waterloo, îmi pare rău.
- Ia un taxi! - Nu merg niciodată cu taxi!
- Te iubesc! - Când?
Ia un taxi!
Soţul meu... era un bărbat fericit, care îşi trăia viaţa din plin.
Şi-a iubit familia şi munca...
iar faptul că a trebuit să-şi ia viaţa în acest fel...
e un mister...
şi este şocant pentru toţi cei care l-au cunoscut.
Taxi! Taxi!
- Lipsesc doar două minute, prietene. - Ce?
- Mă duc până acasă să-mi iau umbrela. - Poţi să stai sub a mea.
Două minute, bine?
Băiat, 18 ani, se sinucide în apropiere de Sala Sporturilor
- Încă mai dansează? - Da, dacă-i poţi spune aşa...
- I-ai luat cheile de la maşină? - I le-am luat din geantă.
Ea unde e?
Corpul lui Beth Davenport, Ministrul Transporturilor...
a fost găsit aseară târziu, pe un şantier din Greater Londra.
Cercetările preliminare sugerează că e vorba de sinucidere.
Putem confirma că această sinucidere aparentă seamănă izbitor...
cu cele ale lui Sir Jeffrey Patterson şi James Phillimore.
Din această cauză, aceste incidente se consideră, de acum, ca având legătură.
Cercetarea e în desfăşurare, dar Detectivul Inspector Lestrade va răspunde la întrebări.
Dle Detectiv Inspector, cum pot avea legătură sinuciderile?
Păi, au luat toţi aceeaşi otravă...
au fost găsiţi toţi în locuri în care nu aveau motive să ajungă...
- Niciunul dintre ei nu a dat vreun semn... - Dar nu puteţi avea sinucideri în serie!
- PÄƒi, se pare cÄƒ se poate. - AceÅŸti trei oameni, n-au nicio legÄƒturÄƒ?
Nu e nicio legÄƒturÄƒ gÄƒsitÄƒ de cÄƒtre noi, Ã®ncÄƒ, dar cÄƒutÄƒm. Trebuie sÄƒ fie una.
- Dacă aţi primit toţi sms, rog ignoraţi. - Zice doar "Greşit!"
Ignoraţi asta! Dacă nu mai sunt şi alte întrebări pentru D.I. Lestrade...
voi încheia această conferinţă de presă.
Dacă sunt sinucideri, ce investigaţi?
Cum ziceam, aceste sinucideri sunt, în mod clar, legate între ele.
E o situaţie neobişnuită... Avem cei mai buni oameni la acest caz...
Spune: "Greşit!" din nou.
Încă o întrebare: e vreo şansă ca acestea să fie crime?
Şi dacă da, este aceasta activitatea unui criminal în serie?
Ştiu că vă place să scrieţi despre asta, dar acestea chiar par să fie sinucideri.
Ştim care e diferenţa. Otrava a fost, în mod clar, auto-administrată.
Da, dar dacă sunt crime, cum mai pot oamenii să fie în siguranţă?
Păi, să nu se sinucidă...
De la "Daily Mail".
Evident, sunt momente înspăimântătoare pentru oameni...
dar tot ceea ce trebuie să facă fiecare este să ia măsuri elementare de preacuţie.
Suntem, cu toţii, în siguranţă, aşa cum ne dorim.
Ştii unde mă găseşti. SH
Mulţumesc!
Trebuie să-l faci să se oprească. Ne face să părem idioţi.
Dacă-mi spui cum o face, îl voi opri.
John... John Watson!
- Mike Stamford. Am fost la Barts împreună. - Da, scuze, da, Mike, salut.
- Da, ştiu, m-am îngrăşat... - Nu, nu!
Am auzit că ai fost împuşcat peste hotare, undeva. Ce s-a întâmplat?
Am fost împuşcat.
Şi... eşti tot la Barts?
Predau acum, da... chestii tinere, sclipitoare, aşa cum eram şi noi.
Doamne, ce-i mai urăsc.
Dar tu? Rămâi în oraş până te pui pe picioare?
Nu-mi pot permite Londra dintr-o pensie militară.
Nu puteai fi în altă parte. Nu-i aşa John Watson pe care-l ştiu eu.
Da, păi nu mai sunt acel John Watson.
- Nu te-a putut ajuta Harry? - Da, ca şi cum asta se va întâmpla cândva.
Nu ştiu... să-ţi iei un apartament la comun sau ceva de genul ăsta?
Ei, haide... cine m-ar vrea pe mine coleg de apartament?
Ce?
Eşti a doua persoană care-mi spune acelaşi lucru astăzi.
Cine-i prima?
- De cât timp? - Abia a sosit! 67 de ani, cauze naturale.
- Lucra aici. L-am cunoscut, era de treabă. - Bine!
Începem cu biciul pentru echitaţie.
Aşa deci, a fost o zi grea?
Trebuie să ştiu ce vânătăi apar în următoarele 20 de minute.
Alibiul unui om depinde de asta. Dă-mi un sms.
Ascultă, mă-ntrebam... poate mai târziu, când termini...
Ai ruj pe buze. N-ai mai avut ruj înainte.
Am... l-am împrospătat un pic.
- Scuze, ce ziceai? - Mă întrebam dacă ţi-ar plăcea o cafea?
Neagră, două de zahăr, te rog. Voi fi sus.
Bine.
- Un pic diferit de ce făceam eu... - Nici măcar n-ai idee.
Mike, pot împrumuta telefonul tău? Al meu n-are semnal.
- Şi de ce nu foloseşti fixul? - Prefer să trimit mesaje.
Îmi pare rău, e în haină.
- Uite, foloseşte-l pe al meu. - O, mulţumesc!
E un vechi prieten de-al meu, John Watson.
Afganistan sau Irak?
- Scuze? - Care dintre ele, Afganistan sau Irak?
- Afganistan, scuze, de unde-ai ştiut? - A, Molly, cafeaua! Mulţumesc.
- Ce s-a întâmplat cu rujul? - Nu mi se potrivea.
Pe bune? Era o reală îmbunătăţire. Gura ta e prea mică acum.
- Bine. - Ce părere ai despre vioară?
Scuze, ce anume?
Cânt la vioară când gândesc şi, uneori, nu vorbesc zile întregi. Te-ar deranja?
Potenţialii colegi de apartament ar trebui să ştie ce e cel mai rău despre celălalt.
- I-ai spus despre mine? - Niciun cuvânt.
Atunci cine a zis ceva despre colegi de apartament?
Eu. I-am spus lui Mike de dimineaţă că ar greu cuiva să-mi fie coleg de apartament.
Acum iată-l, imediat după prânz cu un vechi prieten, clar, abia ajuns acasă...
după serviciul militar din Afganistan. N-a fost un pas aşa de greu.
De unde-ai ştiut de Afganistan?
Am pus ochii pe un locşor plăcut în centrul Londrei. Ar cam trebui să ni-l permitem.
Ne întâlnim acolo mâine seară, la şapte fix.
Scuze, trebuie să zbor. Cred că mi-am uitat biciul de echitaţie la morgă.
- Asta e? - Asta-i ce?
Abia ne-am întâlnit şi mergem să vedem un apartament?
Problemă?
Nu ştim nimic unul despre celălalt, nu ştiu unde ne întâlnim, nici măcar cum te cheamă.
Ştiu că eşti medic militar şi că ai rămas invalid în Afganistan.
Ai un frate care-şi face griji pentru tine, dar nu te vei duce la el pentru ajutor...
că nu-l agreezi, posibil fiindcă e alcoolic, probabil fiindcă tocmai şi-a părăsit soţia.
Ştiu că terapeuta ta crede că şchiopătatul tău e psihosomatic, mă tem că are dreptate.
E de ajuns pentru început, nu crezi?
Numele e Sherlock Holmes, iar adresa e str. Baker nr. 221B.
Bună ziua.
Da, aşa e el mereu.
Mesaje - Primite / Trimise
Dacă fratele are o scară verde arestează fratele. SH
Salut!
- Dl Holmes! - Sherlock, te rog.
Păi, e ultracentral. Trebuie să fie scump.
Dna Hudson, proprietara! Mi-a oferit o afacere deosebită.
Îmi datorează un favor. Acum câţiva ani, soţul a fost condamnat la moarte în Florida.
- Am putut fi de ajutor. - Scuze, ai oprit execuţia soţului?
O, nu! Am asigurat-o!
- Sherlock! - Dnă Hudson, Dr John Watson.
- Bună! Intră! - Începem?
Păi, ar putea fi foarte plăcut... Foarte plăcut, într-adevăr.
Da... Da, aşa cred, gând la gând.
- Aşa că, m-am dus direct şi m-am mutat. - Imediat ce curăţăm toată mizeria asta.
- Deci asta-i tot... - Păi, evident, pot... aranja un pic...
- Ăla-i un craniu. - Un prieten de-al meu.
- Când zic prieten... - Ce crezi, Dr Warson?
Mai e un dormitor sus, dacă veţi avea nevoie de două dormitoare.
Sigur că vom avea nevoie de două!
O, nu vă faceţi griji. Sunt de tot felul pe aici. Dna Turner e vecina de alături.
O... Sherlock! Ce mizerie ai făcut!
Am căutat pe internet aseară.
- Ceva interesant? - Ţi-am găsit site-ul: Ştiinţa Deducţiei.
Şi ce crezi?
Zici că poţi identifica un programator după cravată şi un pilot după degetul mare stâng?
Da. Şi-ţi pot citi cariera militară de pe faţă şi de pe picior...
iar problemele cu băutura ale fratelui tău, de pe telefonul mobil.
Cum?
Ce zici ai de sinuciderile astea, Sherlock? Mă gândeam că-ţi vin ca o mănuşă.
- Trei exact la fel. - Patru! A fost o a patra.
- Şi e ceva diferit de data asta. - A patra?
- Unde? - Brixton, Lauriston Gardens.
Cei nou la asta? N-ai fi venit la mine dacă nu era ceva diferit.
- Ştii că nu lasă niciodată bilete? - Da.
De data asta a lăsat. Vii?
- Cine-i de la criminalistică? - Anderson.
Anderson nu va lucra cu mine.
- Păi, nu va fi asistentul tău. - AM NEVOIE de un asistent!
- Vii odată? - Nu cu maşina poliţiei. Voi fi în spate.
Mulţumesc.
Genial! Da! Patru sinucideri în serie, iar acum un bilet.
O, e Crăciunul! Dnă Hudson, voi întârzia. Aş putea avea nevoie de nişte mâncare.
Sunt proprietara ta, dragă... nu menajera.
Ceva rece va fi suficient. John, serveşte un ceai, simte-te ca acasă.
- Nu mă aştepta! - Uită-te la el, îşi ia zborul aşa...
Soţul meu era aşa. Dar tu eşti genul mai aşezat, îmi dau seama.
- Îţi fac ceaiul, odihneşte-ţi piciorul. - Al dracu' picior! Scuze, mii de scuze!
- Doar că, uneori, nenorocirea asta... - Te înţeleg, dragă. Am şi eu şoldul.
- O ceaşcă de ceai ar fi minunat. - Doar de data asta, dragă. Nu-s menajeră!
- Şi vreo doi biscuiţi, dacă aveţi... - Nu sunt menajera voastră!
Eşti doctor.
- De fapt, eşti un doctor militar. - Da.
- Eşti priceput? - Foarte priceput!
- Ai văzut multe răni, morţi violente... - Păi, da.
Şi-ai avut şi necazuri, pun pariu.
Desigur, da. Destule pentru o viaţă. Mult prea multe.
- Vrei să mai vezi? - O, Doamne, da!
- Scuze, dnă Hudson, voi sări ceaiul. Ies! - Amândoi?
Sinucideri imposibile? Şi încă patru?
N-avem niciun motiv să stăm acasă când se întâmplă ceva distractiv!
- Uită-te la tine, ce fericit! Nu-i decent! - Cui îi pasă de decenţă?
Jocul, dnă Hudson, a început!
Taxi!
- Ok, ai întrebări... - Da, unde mergem?
Scena crimei. Următoarea?
- Cine eşti? Cu ce te ocupi? - Tu ce crezi?
- Aş spune... detectiv particular... - Dar?
Dar poliţia nu merge la detectivi particulari.
Sunt un detectiv consultant. Singurul din lume. Eu l-am inventat.
- Ce înseamnă asta? - Înseamnă că, dacă poliţia e e-n pană...
- Ceea ce se-ntâmplă mereu, mă consultă. - Poliţia nu consultă amatorii.
Când te-am întâlnit prima dată, ieri, am zis Afganistan sau Irak. Părei surprins.
- Da, de unde ai ştiut? - N-am ştiut, am văzut.
Tunsoarea, atitudinea spun că eşti militar.
Dar conversaţia... "Un pic diferit de ce făceam eu..."
spun că ai trecut pe la Barts, deci, evident, doctor militar.
Ai faţa bronzată... dar nu şi deasupra manşetelor.
Ai fost peste hotare, dar nu la plajă.
Şchiopătezi destul de tare când mergi, dar nu ceri un scaun când stai în picioare.
Deci este, măcar parţial, psihosomatic.
Asta arată că circumstanţele rănirii tale au fost traumatizante...
deci rănit în acţiune. Rănit în acţiune, ten bronzat, Afganistan sau Irak.
Ai zis că fac psihoterapie.
Ai un şchiopătat psihosomatic, sigur că faci psihoterapie.
Apoi mai este fratele tău. Telefonul. E scump, trimite e-mail, are mp3 player...
dar tu cauţi un apartament la comun. Nu ţi-ai cumpăra asta singur, e un cadou.
Zgârâieturi! Nu una, multe, în timp. A stat în acelaşi buzunar cu chei şi monezi.
Nu ai trata singurul tău obiect de lux în acest fel, deci a avut un posesor anterior.
- Următoarea e uşoară. O ştii deja. - Gravura?
Harry Watson. Clar, un membru al familiei care ţi-a dat telefonul lui vechi.
Nu e tatăl tău. E obiectul unuia tânăr.
Poate fi văr, dar tu eşti un erou de război care nu-şi găseşte o locuinţă...
improbabil să ai o familie mare şi nimeni de care să fii apropiat. Deci e un frate.
Acum, Clara. Cine-i Clara? Trei săruturi arată o încărcătură romantică.
Preţul telefonului spune că e soţia, nu prietena.
Trebuie să i-l fi dat curând, e apărut de numai şase luni.
Probleme în căsnicie, atunci, dacă după şase luni l-a şi dat deja.
Dacă l-ar fi părăsit EA, l-ar fi păstrat. Sentimente...
Nu, a vrut să scape de el. Deci, EL a părăsit-o.
Ţi-a dat ţie telefonul, deci vrea să ţineţi legătura.
Cauţi o locuinţă ieftină, dar nu te duci la fratele tău pentru ajutor...
asta spune că ai probleme cu el. Ori îţi plăcea soţia lui ori nu-ţi place că bea.
Cum e posibil să ştii despre băutură?
Am ghicit cu ochii închişi. Destul de bine, totuşi.
Mufa de curent are nişte mici urme de jur împrejur.
În fiecare seară, când îl conecta, îi tremurau mâinile.
Nu vezi niciodată urmele astea pe telefonul unuia care nu bea.
Şi nu vezi niciodată telefonul unui beţiv fără ele. Şi ai avut dreptate.
Am avut dreptate? Despre ce?
Poliţia nu consultă amatorii.
Asta... a fost uimitor!
- Crezi asta? - Desigur. Extraordinar, chiar extraordinar.
- Asta nu e ce spun oamenii, de fel. - Ce spun oamenii, de fel?
Cară-te!
Am greşit ceva?
Eu şi Harry nu ne înţelegem, niciodată. Clara şi Harry s-au despărţit acum 3 luni
şi acum divorţează. Iar Harry are probleme cu băutura.
Chiar la fix, atunci. Nu m-am aşteptat să am dreptate în toate.
- Harry e diminutiv de la Harriet. - Harry e sora ta...
- Uite, ce-ar trebui să fac eu aici? - SORA!
- Serios, ce caut eu aici? - Întotdeauna e ceva.
- Salut, ciudatule! - Sunt aici să-l văd pe D.I. Lestrade.
- De ce? - Am fost invitat.
- De ce? - Cred că vrea să arunc o privire.
- Ei bine, ştii ce cred, nu-i aşa? - Întotdeauna, Sally.
- Ştiu chiar şi că n-ai ajuns acasă aseară. - N-am... El cine e?
Colegul meu, Dr Watson. Dr Watson, Sergent Sally Donovan, o veche prietenă.
Un coleg... Cum îţi găseşti TU un coleg? Te-a urmărit până acasă?
- N-ar fi mai bine dacă aş aştepta eu... - Nu!
Ciudatu' e aici. Îl aduc înăuntru.
A, Anderson. Ne vedem, din nou.
E o scenă a crimei. Nu o vreau contaminată. Ne-am înţeles?
Cât se poate de clar. Iar soţia ta e plecată pentru mult timp?
O, nu pretinde că ţi-ai dat seama de asta. Cineva ţi-a spus.
- Deodorantul tău mi-a spus. - Deodorantul meu?
- E pentru bărbaţi... - Păi, sigur că-i de bărbaţi. Îl folosesc.
La fel şi Sergentul Donovan.
O... cred că tocmai s-a evaporat. Pot să intru?
- Uite ce, orice-ai încerca să insinuezi... - Nu insinuez nimic.
Sunt sigur că Sally trecut pentru o şuetă şi s-a-ntâmplat să rămână peste noapte.
Şi presupun că ţi-a şi lustruit podeaua, judecând după starea genunchilor ei.
Trebuie să porţi unul din ăsta...
- El cine e? - E cu mine.
- Dar cine e? - Am zis că e cu mine.
Tu nu-ţi pui unul?
- Deci, unde suntem? - Sus.
- Îţi pot acorda două minute. - Poate fi nevoie de mai mult.
Numele ei e Jennifer Wilson, conform cărţilor ei de credit...
le verificăm acum pentru detalii de contact.
N-a fost aici mult timp, nişte copii au găsit-o.
Taci!
- N-am zis nimic... - Gândeai! E enervant.
Stângace
RACHE lb. germană (substantiv comun) răzbunare
Rache... Rachel
ud
uscat
ud
curat - curat - curat
murdar
căsătorită, nefericită peste 10 ani
curat
curat - pe interior murdar - pe exterior
scos cu regularitate
adulter în mod repetat
Ai găsit ceva?
Nu prea mult...
E germancă.
Rache e răzbunare în germană. S-ar putea să fi încercat să ne spună ceva.
- Da, mulţumim pentru contribuţie. - Deci, e germancă?
Vremea în Marea Britanie: Hărţi - Avertizări locale - Urm. 24 ore, Prognoza pe 7 zile
Sigur că nu e. E din afara oraşului, totuşi. Intenţiona să stea în Londra o noapte...
înainte să se întoarcă acasă, la Cardiff. Până aici e evident.
- Scuze, evident? - Dar mesajul?
Dr Watson, ce crezi?
- Despre mesaj? - Despre cadavru. Eşti medic.
- Avem o întreagă echipă afară... - Ei n-ar lucra cu mine.
- Încalc toate regulile lăsându-te aici... - Da, pentru că ai nevoie de mine.
Da, am... Dumnezeu să mă ajute!
Dr Watson?
O, fă ce zice el. Serveşte-te...
Anderson, ţine-i pe toţi afară câteva minute.
- Deci, ce caut aici? - Mă ajuţi să demonstrez ceva.
- Ar trebui să te ajut să plăteşti chiria. - Da, dar asta-i mai distractiv.
Distractiv? E o femeie moartă, întinsă pe jos.
E o analiză perfectă, dar speram că vei merge mai în profunzime.
Da...
Asfixiere, probabil. Leşinată, sufocată cu propria vomă.
Nu simt niciun pic de miros de alcool.
Putea fi atac de apoplexie, posibil droguri.
Ştii ce-a fost, ai citit în ziare.
Păi, e ea e una dintre sinucideri... a patra?
Sherlock, două minute am zis, am nevoie de tot ce ai găsit.
Victima se apropie de 40 de ani. Femeie de carieră, luându-ne după haine...
Bănuiesc că în presă, luându-ne după nuanţa stridentă de roz.
Călătorind dinspre Cardiff azi, cu intenţia de a sta la Londra o noapte după valiză.
- Valiză? - Valiză, da!
Era măritată de peste 10 ani, dar nu era fericită.
A avut un şir de amanţi, dar niciunul n-a ştiut că e măritată.
O, pentru numele lui Dumnezeu, dacă inventezi toate astea...
Verigheta. Are zece ani, cel puţin. Restul bijuteriilor au fost curăţate...
cu regularitate, dar nu şi verigheta, simbolul căsătoriei.
Interiorul e mai strălucitor decât exteriorul, deci e scoasă cu regularitate.
Singura lustruire pe care o capătă e atunci când e scoasă de pe deget.
Nu e pentru muncă, priveşte-i unghiile. Nu munceşte cu mâinile...
deci pentru ce, sau mai degrabă, pentru cine-şi scotea verigheta?
Clar, nu UN amant, n-ar fi fost în stare să susţină fantezia asta că e singură aşa mult,
deci, mult mai probabil un şir de amanţi.
- Genial! Scuze... - Cardiff?
- E evident, nu-i aşa? - Nu-i evident pentru mine.
Doamne! Cum e în creierul tău mic? Trebuie să fie tare plictisitor. Haina ei...
e destul de îmbibată. A stat în ploaie puternică în ultimele câteva ore...
n-a ploua nicăieri în Londra în tot acest timp.
Sub gulerul hainei e, la fel, umed. S-a întors împotriva vântului.
Are o umbrelă în buzunar, dar e uscată şi nefolosită.
N-a fost doar vânt, era vânt puternic, prea puternic să-şi folosească umbrela.
Ştim după valiză că intenţiona să stea peste noapte, deci a făcut ceva drum...
dar nu putea să fi călătorit mai mult de 2-3 ore deoarece haina nu s-a uscat încă.
Deci, unde a plouat din greu cu vânt puternic, pe raza acestui interval de drum?
Cardiff!
- Fantastic! - Ştii că faci asta cu voce tare?
- Scuze... o să tac. - Nu... e-n regulă.
- De ce tot spui valiză? - Da, unde e?
Trebuie să fi avut un telefon sau o agendă. Află cine-i Rachel.
Vroia să scrie Rachel?
Nu, lăsa un bilet în germană. Sigur că scria Rachel, niciun alt cuvânt nu poate fi.
Întrebarea e: de ce a aşteptat să fie pe moarte ca să-l scrie?
De unde ştii că avea o valiză?
Mici urme de stropi pe tocul şi gamba dreaptă, dar nimic pe stânga.
Trăgea după ea o valiză pe rotile cu mâna dreaptă, după modelul stropilor.
O geantă mică, după împrăştiere.
Geantă de mărimea aia, o femeie atât de atentă cu hainele...
putea fi doar o geantă de schimburi de noapte, deci ştim că stătea doar o noapte.
- Unde e? Ce-ai făcut cu ea? - N-a fost nicio valiză.
- Mai zi o dată. - N-a fost nicio geantă. Niciun geamantan.
Geamantan! A găsit cineva un geamantan? Era vreun geamantan în acestă casă?
Domnule, nu era nicio geantă!
Dar ei iau otrava singuri, mestecă, înghit pilulele sunt semne clare...
- Nici măcar voi nu le-aţi fi putut rata. - Corect, merci... şi?
E crimă! Toate sunt crime. Nu ştiu cum. Dar nu sunt sinucideri, sunt crime în serie.
Avem un criminal în serie, ador asta! E mereu ceva nou la care să te aştepţi.
- De ce spui asta? - Valiza ei! Haide, unde-i valiza ei?
A mâncat-o? Altcineva a fost aici şi i-au luat valiza.
Deci, criminalul trebuie să fi condus până aici. A uitat valiza în maşină.
Putea să se fi cazat la un hotel, s-o fi lăsat-o acolo.
Nu, n-a ajuns la hotel, uită-te la părul ei. Îşi asortează rujul cu pantofii.
N-ar fi ieşit dintr-un hotel cu părul arătând încă...
Sherlock? Ce este? Ce-i?
Cu criminalii în serie e mereu greu. Trebuie să aştepţi să facă o greşeală.
- Nu putem să aşteptăm. - Nu mai aşteptăm! Uită-te la ea! Uită-te!
Houston, avem o greşeală. O luăm către Cardiff.
Află cine sunt prietenii şi familia lui Jennifer Wilson. Găseşte-o pe Rachel!
- Desigur, da... dar ce greşeală? - Roz!
Să trecem la treabă...
- S-a dus. - Cine? Sherlock Holmes?
Da, tocmai şi-a luat zborul. Aşa face el.
- Se întoarce? - Nu părea.
Corect! Corect...
- Da... Scuze, unde sunt? - Brixton.
Ştii de unde pot lua un taxi? E cam...
Ei bine, piciorul...
- Încearcă drumul principal. - Merci.
Dar nu eşti prietenul lui. El n-are prieteni...
Deci, cine eşti?
Eu... eu sunt nimeni. Abia l-am întâlnit.
- Ok, un mic sfat: ţine-te departe de el. - De ce?
Ştii de ce e aici?
Nu e plătit sau recompensat...
Ei place. Aşa îi vine lui...
Cu cât mai ciudată e crima, cu atât îi vine mai mult... Şi ştii ceva?
Într-o bună zi, să se dea mare nu va mai fi de ajuns.
Într-o bună zi, vom sta în jurul unui corp, iar Holmes va fi cel care l-a pus acolo.
- De ce ar face asta? - Pentru că e psihopat.
Psihopaţii se plictisesc.
- Donovan! - Vin!
Ţine-te departe de Sherlock Holmes!
Taxi! Taxi!
Alo?
Este o cameră de supraveghere pe clădirea din stânga ta. O vezi?
Cine e? Cine-i la telefon?
Vezi camera, Dr Watson?
- Da, o văd. - Priveşte!
Este o altă cameră pe clădirea de peste drum de tine. O vezi?
Şi, în sfârşit, pe acoperişul clădirii din dreapta ta.
- Cum faci asta? - Intră în maşină, Dr Watson...
Aş lansa ceva ameninţări, dar sunt sigur că situaţia în care eşti ţi-e destul de clară.
- Bună! - Bună.
- Păi, care-i numele tău? - Ă... Anthea.
- E numele tău adevărat? - Nu.
- Eu sunt John. - Da, ştiu.
Are vreun rost să întreb... unde merg?
Chiar deloc... John.
Bine.
Ia un loc, John.
Ştii, am un telefon...
ştii, din acela tare deştept cu de toate... dar... ă...
puteai să mă suni... pe telefonul meu.
Când cineva evită atenţia lui Sherlock Holmes, acela învaţă să fie discret...
cum este acest loc. Te doare, probabil, piciorul. Stai jos!
- Nu vreau să stau jos. - Nu pari foarte speriat.
- Nu pari foarte înfricoşător. - Da...
Curajul unui soldat...
Curajul e, de departe, cel mai simpatic cuvânt pentru prostie, nu crezi?
Care-i legătura ta cu Sherlock Holmes?
Nu este niciuna. Abia l-am cunoscut. L-am întâlnit... ieri.
Iar de ieri, te-ai mutat cu el şi, acum, rezolvaţi crime împreună.
Ar trebui să ne aştepăm la vestea cea mare până la sfârşitul săptămânii?
- Cine eşti? - Un individ interesat.
Interesat de Sherlock... de ce? Bănuiesc că nu sunteţi prieteni.
L-ai cunoscut. Câţi prieteni îţi imaginezi că are?
Eu sunt cea mai apropiată opţiune de prieten pe care Sherlock Holmes e capabil să-l aibă.
- Si care e aceea? - Un duşman.
- Un duşman? - În mintea lui, cu siguranţă.
Dacă ar fi să-l întrebi, probabil ţi-ar spune arhi-duşmanul său.
- Îi place să fie dramatic. - Mulţumesc lui Dumnezeu că tu nu eşti aşa.
Str. Baker. Dacă-ţi convine, vino imediat. SH
- Sper că nu îţi distrag atenţia. - Nu-mi distragi deloc atenţia.
Intenţionezi să-ţi continui colaborarea cu Sherlock Holmes?
Aş putea greşi... dar cred că nu-i treaba ta.
- Ar putea fi. - Chiar NU ar putea fi.
Dacă chiar te muţi în...
str. Baker nr. 221B...
aş fi bucuros...
să-ţi plătesc o sumă de bani considerabilă, în mod constant, să-ţi fie de ajutor.
- De ce? - Pentru că nu eşti un om perfect sănătos.
- În schimbul a ce? - Informaţii.
Nimic indiscret. Nimic care te-ar face să simţi... o stare de discomfort.
- Doar spune-mi ce pune la cale. - De ce?
- Îmi fac griji pentru el, în mod constant. - Frumos din partea ta.
Dar aş prefera, din diverse motive, ca îngrijorarea mea să nu fie menţionată...
noi având ceea ce ai putea numi... o relaţie dificilă.
Dacă nu-ţi convine, vino oricum. SH
- Nu! - Dar n-am menţionat nicio valoare.
- Nu te deranja. - Eşti foarte loial, foarte repede.
Nu, nu sunt. Doar că nu sunt interesat.
"Probleme de încredere", zice aici.
Ce-i asta?
E posibil ca să te fi decis să ai încredere în Sherlock Holmes, dintre toţi oamenii?
- Cine spune că am încredere în el? - Nu pari genul care-şi face prieteni uşor.
- Am terminat? - Tu să-mi spui asta.
Îmi imaginez că unii te-au avertizat deja să stai departe de el...
dar văd în mâna ta stângă că nu se va întâmpla asta.
- În ce? - Arată-mi!
Să nu...
- Remarcabil! - Ce e?
Cei mai mulţi oameni se vântură prin oraş şi nu văd decât străzi şi magazine şi maşini.
Când mergi cu Sherlock Holmes, vezi câmpul de bătălie...
L-ai văzut deja, nu-i aşa?
Ce nu e-n regulă cu mâna mea?
Ai un tremur intermitent în mâna stângă.
Terapeuta ta crede că este tulburare de stres post traumatic.
Crede că eşti bântuit de amintiri din serviciul militar.
Cine dracu' eşti tu? De unde ştii asta?
Concediaz-o! A înţeles total greşit.
Eşti supus unui stres chiar acum, iar mâna ta e perfect dreaptă.
Nu eşti bântuit de război, Dr Watson... îţi lipseşte.
Bine ai venit înapoi.
E timpul să alegi de partea cui eşti, Dr Watson.
Sunt aici să te duc acasă.
Poate fi periculos. SH
- Adresa? - Ă... str. Baker.
Str. Baker nr. 221B.
Dar trebuie să mă opresc undeva mai întâi.
Ascultă, şeful tău... vreo şansă să nu-i spui unde-am fost?
- Sigur. - I-ai spus deja, nu-i aşa?
Da.
- Hei, ă... ai vreodată timp liber? - O, da... o grămadă.
- Pa! - Bine.
- Ce faci? - Plasturi cu nicotină.
Mă ajută să gândesc.
Imposibil de susţinut un obicei ca fumatul în Londra zilele astea.
Veşti proaste pentru funcţionarea creierului.
- Veşti bune pentru respiraţie. - A, respiraţia! Respiraţia e plictisitoare.
- Sunt... trei plasturi? - E o problemă de trei plasturi.
Ei bine?
Mi-ai cerut să vin, presupun că e important.
Da, desigur! Pot să împrumut telefonul tău?
- Telefonul meu? - Nu-l folosesc pe-al meu.
Întotdeauna e o posibilitate să fie recunoscut. E pe site.
- Dna Hudson are un telefon. - Da, dar e ea e jos.
- Am încercat să strig, dar n-a auzit. - Am fost în cealaltă parte a Londrei.
Nu era nicio grabă.
Poftim...
- Deci, era vorba de geanta ei? - Geanta ei...
- Geanta ei? - Geamantanul ei, evident!
Criminalul i-a luat geamantanul, prima lui mare greşeală.
Ok, i-a luat geanta. Şi?
N-are rost, n-avem altă opţiune. Trebuie să riscăm.
Pe biroul meu e un număr. Vreau să trimiţi un mesaj.
- M-ai adus aici... ca să trimit un mesaj. - Mesaj, da. Numărul e pe biroul meu.
- Ce s-a întâmplat? - Tocmai am întâlnit un prieten de-al tău.
- Un prieten? - Un duşman.
Care dintre ei?
Păi, arhi-duşmanul tău, conform spuselor lui. Chiar au unii arhi-duşmani?
Ţi-a oferit bani să mă spionezi?
- Da. - Ai acceptat?
- Nu. - Păcat. Am fi împărţit onorariul.
- Gândeşte-te mai bine data viitoare. - Cine e?
Cel mai periculos om pe care îl vei întâlni vreodată, dar nu-i problema mea acum.
Pe birou, numărul!
Jennifer Wilson. Era...
Stai aşa... Nu-i femeia care-a murit?
Da. Asta nu-i important. Formează numărul.
- Formezi? - Da.
- Ai format? - Da... ai răbdare!
Exact cuvintele astea:
"Ce s-a întâmplat la Lauriston Gardens?"
"Cu siguranţă mi-am pierdut cunoştinţa."
"Strada Northumberland nr. 22, te rog, vino."
- Ţi-ai pierdut cunoştinţa? - Ce? Nu... nu!
Tastează şi trimite-l. Repede!
- L-ai trimis? - Care-i adresa?
Strada Northumberland nr. 22. Grăbeşte-te!
Asta-i... asta-i geanta doamnei în roz. Asta-i geanta lui Jennifer Wilson.
Da, evident.
O, probabil ar trebui să menţionez că n-am ucis-o eu.
Nici n-am zis că ai ucis-o.
De ce nu? Având în vedere mesajul şi faptul că am geanta ei e o presupunere logică.
De fel, oamenii presupun că tu eşti criminalul?
Din când în când, da.
Bine... Cum ai găsit asta?
- Căutând. - Unde?
Criminalul trebuie să o fi dus-o la Lauriston Gardens.
Ar fi putut păstra geanta ei doar din greşeală, dacă era în maşină.
Nimeni n-ar fi putut fi văzut cu această geantă fără să atragă atenţia...
în special, un bărbat, ceea ce este, statistic, mai probabil.
Deci, evident, s-ar simţi obligat să scape de ea.
Lui nu i-ar fi luat mai mult de cinci minute să-şi dea seama de greşeală.
Am verificat fiecare alee destul de largă pentru o maşină la 5 minute de L. Gardens,
şi orice loc unde te puteai debarasa de un obiect voluminos fără să fii observat.
Mi-a luat mai puţin de o oră să găsesc locul corect.
Roz. Ţi-ai dat seama de toate astea deoarece ai realizat că geanta ar fi roz?
- Trebuia să fie roz, evident. - Eu de ce nu m-am gândit la asta?
Pentru că eşti idiot.
Nu, nu, nu... nu te uita aşa. Practic, toată lumea este.
- Acum, priveşte! Îţi dai seama ce lipseşte? - Din geantă? Cum aş putea?
Telefonul ei. Unde-i telefonul ei mobil?
Nu era niciun telefon lângă corp, nu-i niciun telefon în geantă.
Ştim că avea unul. Tocmai i-ai dat mesaj.
Poate l-a lăsat acasă.
Avea un şir de amanţi şi era grijulie cu asta. Nu-şi lăsa telefonul acasă niciodată.
- De ce am trimis acel mesaj? - Întrebare e: unde-i telefonul ei ACUM?
- Putea să-l fi pierdut. - Da... sau?
Criminalul... crezi că el are telefonul!
Poate că ea l-a lăsat când a lăsat valiza. Poate el i l-a luat din cine ştie ce motiv.
Oricum ar fi, balanţa probabilităţilor arată că ucigaşul are telefonul ei.
Scuze... ce facem? Am trimis mesaj unui criminal? La ce bun?
Câteva ore după ce a făcut ultima victimă...
iar acum primeşte un mesaj, care nu poate fi decât de la ea.
Dacă cineva ar fi găsit telefonul, ar fi ignorat un mesaj ca acela, dar ucigaşul...
ar intra în panică.
Ai vorbit cu poliţia?
Patru oameni sunt morţi, nu-i timp de vorbit poliţia.
- Atunci, de ce vorbeşti cu mine? - Dna Hudson mi-a luat craniul.
- Deci, în esenţă, ţin locul craniului? - Relaxează-te, te descurci bine.
- Ei bine... - Ei bine, ce?
- Poţi să stai... să te uiţi la televizor... - Ce, vrei să vin cu tine?
Îmi place compania când ies şi gândesc mai bine cu voce tare.
Craniul atrage atenţia, aşa că...
- Probleme? - Da, Sergent Donovan.
- Ce-i cu ea? - A zis...
că-ţi vine din cauza asta. Că-ţi provoacă plăcere.
Iar eu am spus "periculos" şi uite ce repede ai sosit.
La naiba!
Unde mergem?
Strada Northumberland, la cinci minute de mers pe jos de aici.
- Crezi că-i aşa de prost să meargă acolo? - Nu, cred că-i aşa de inteligent.
Îi ador pe cei inteligenţi. Sunt, cu toţii, aşa disperaţi să fie prinşi.
- De ce? - Preţuirea...
Ovaţiile! Finalul triumfător în lumina reflectoarelor.
Asta-i frivolitatea geniului, John, are nevoie de o audienţă.
Ăsta-i terenul lui de vânătoare. Chiar aici, în inima oraşului.
Acum, că ştim că victimele sale erau răpite, asta schimbă totul.
Deoarece toate victimele sale au dispărut de pe străzi publice, locuri aglomerate...
dar nimeni nu a văzut cum. Gândeşte-te! În cine avem încredere, deşi nu-i cunoaştem?
Cine trece neobservat, oriunde s-ar duce? Cine vânează în mijlocul mulţimii?
Nu ştiu. Cine?
N-am nici cea mai vagă... Ţi-e foame?
Mulţumesc, Billy.
Str. Northumberland nr. 22. Stai cu ochii pe ea.
N-o să se ducă să sune la uşă. Ar trebui să fie nebun.
- A ucis patru oameni. - Ok.
Sherlock! Orice din meniu, orice vrei, gratis.
Din partea casei, pentru tine şi pentru iubitul tău.
- Vrei să mănânci? - Nu sunt iubitul lui.
Omul ăsta m-a scăpat de o acuzaţie de crimă.
El e Angelo. Acum trei ani i-am demonstrat lui Lestrade că la momentul...
unei anume triple omucideri, Angelo era în altă parte, dând o spargere de locuinţă.
- A şters petele de pe numele meu. - Am şters un pic.
- S-a întâmplat altceva, în schimb? - Nimic.
- Dacă nu era el, aş fi mers la închisoare! - Ai mers la închisoare.
Aduc o lumânare pentru masă. E mai romantic.
Nu sunt iubitul lui.
La fel de bine, ai putea mânca. Am putea avea de aşteptat mult timp.
Merci.
Oamenii nu au arhi-duşmani.
- Scuze? - În viaţa normală.
Nu există arhi-duşmani în viaţa normală. Nu se întâmplă.
- Nu? Sună plictisitor. - Deci, pe cine am întâlnit?
Ce au oamenii normali în vieţile lor normale?
Prieteni? Cunoştinţe, oameni care le plac, oameni care nu le plac...
- Iubite, iubiţi... - Da, păi, aşa cum ziceam, plictisitor.
- Atunci, n-ai o iubită. - Iubită? Nu, nu-i chiar specialitatea mea.
Bine. Ai... un iubit? Ceea ce, apropo, e în regulă.
Ştiu că e-n regulă.
- Deci, ai un iubit? - Nu.
Bine. Ok.
Eşti neimplicat. Ca şi mine.
Bine. Bun.
John... cred că ar trebui să ştii că mă consider însurat cu munca...
şi, deşi sunt flatat, nu-s în căutare de...
Nu... nu-ţi ceream. Nu!
Spuneam doar că e totul în regulă.
Bine... Mulţumesc.
Uită-te peste drum. Taxiul... oprit.
Nimeni nu urcă, nimeni nu coboară.
De ce un taxi? O, asta-i isteţ!
- E isteţ? De ce-i isteţ? - Ăsta este.
Nu te holba!
- Tu te holbezi. - Nu ne putem holba amândoi.
Scuze...
- Am luat numărul taxiului! - Bravo ţie!
Viraj dreapta, sens unic, drum în lucru, semafor, linie de autobuz...
trecere de pietoni, obligatoriu la stânga, semafor.
Scuze!
DRUM ÎNCHIS
Haide, John!
Haide, John! Îl pierdem!
Pe aici!
Nu! Pe aici!
Scuze!
Poliţia! Deschide!
Nu, dinţi, bronz. Ce, californian?
L.A. Santa Monica. Abia a sosit.
- Cum e posibil să ştii asta? - Bagajul!
Probabil prima ta excursie la Londra, corect?
Mergi către destinaţia finală, iar şoferul face ruta.
- Scuze, voi sunteţi poliţia? - Da. E totul în regulă?
- Da. - Bine ai venit la Londra.
Pentru orice fel de problemă, anunţaţi-ne!
- Doar un taxi care întâmplător a încetinit. - Doar...
- Nu criminalul... - Nu criminalul, nu.
Ţara nepotrivită, alibiul perfect.
- Aşa se pare... - Hei, de unde ai asta?
- Detectivul Inspector Lestrade? - Da. Îi şterpelesc când e enervant.
Poţi s-o păstrezi pe aceea, am destule la apartament.
- Ce? - Nimic... doar "bine ai venit la Londra".
- Ţi-ai tras respiraţia? - Gata când eşti şi tu gata!
A fost ridicol...
A fost cea mai ridicolă chestie pe care am făcut-o vreodată.
Şi asta tu, care-ai invadat Afganistan-ul.
Nu eram doar eu.
- De ce nu ne-am întors la restaurant? - Pot să stea ei la pândă.
- Erau şanse puţine, oricum. - Atunci, ce căutam acolo?
O, doar pierdeam vremea. Şi demonstram o teorie.
- Ce teorie? - Tu.
Dnă Hudson! Dr Watson va lua camera de sus.
- Cine-a spus asta? - A spus-o omul de la uşă.
Sherlock mi-a dat un mesaj. Zice că ai uitat ăsta.
A... ă... mulţumesc.
Mulţumesc.
Sherlock, ce-ai făcut?
- Dnă Hudson? - Sus!
- Ce faci? - Ştiam c-o să găseşti geanta, nu-s prost.
- Nu poţi să-mi spargi apartamentul. - Nu pot fără dovezi. Şi nu ţi l-am spart.
Păi, şi cum numeşti tu asta?
- E o razie pentru droguri. - Serios? Tipu' ăsta, un drogat?
- L-ai cunoscut? - John...
Ai putea să cauţi toată ziua şi tot n-ai găsi ceva ce poate fi numit distractiv.
- John, probabil vrei să-ţi ţii gura. - Dar... haide...
- Nu... - Ce?
- Tu? - Taci! Nu sunt ogarul tău!
Nu, Anderson e ogarul meu.
Anderson, ce cauţi tu aici, într-o razie pentru droguri?
- O, m-am oferit voluntar! - Toţi au făcut-o...
Nu sunt, strict vorbind, de la echipa de narcotice, dar au fost tare doritori.
- Aceştia sunt ochi umani? - Pune-i înapoi!
- Erau în cuptorul cu microunde. - E un experiment.
Continuaţi căutarea, băieţi!
Sau ai putea să ne ajuţi în mod corespunzător şi îi opresc.
- Asta e o copilărie... - Am de a face cu un copil.
Sherlock, ăsta-i cazul nostru. Îţi dau acces, dar n-o iei pe cont propriu. Clar?
Ce? Că ai pus la cale o pretinsă razie contra drogurilor ca să mă intimidezi?
- Nu va mai fi pretinsă dacă găsim ceva. - Sunt curat!
- E apartamentul tău? Tot? - Nici măcar nu fumez.
Nici eu... Aşa că, hai să lucrăm împreună.
- Am găsit-o pe Rachel. - Cine e?
- Singura fiică a lui Jennifer Wilson. - Fiica ei!
- De ce ar scrie numele fiicei? De ce? - Nu contează. Am găsit geanta.
După spusele CUIVA, criminalul are geanta,
iar noi am găsit-o în mâna psihopatului nostru favorit.
Nu sunt psihopat. Sunt un sociopat perfect funcţional, fă-ţi temele!
Trebuie s-o aduci pe Rachel şi s-o interoghezi! Eu trebuie s-o interoghez.
- E moartă. - Excelent. Cum, unde şi de ce?
- E o legătură? Trebuie să fie. - Păi, mă îndoiesc...
din moment ce e moartă de 14 ani. Tehnic vorbind, nici n-a fost în viaţă vreodată.
Rachel este copilul născut mort de către Jennifer Wilson, acum 14 ani.
Nu... asta nu-i bine... Cum...
De ce-ar fi făcut asta? De ce?
De ce s-ar gândi la fiica ei în ultimele momente? Mda, sociopat, acum văd asta...
Nu s-a gândit la fiica ei...
I-a scrijelit numele pe podea cu unghiile. Era pe moarte.
Asta înseamnă efort şi, cu siguranţă, durere.
Spuneai că toate victimele au luat otrava singure, că el le-a DETERMINAT să o ia...
Ei bine, poate... nu ştiu, le vorbeşte. Poate a folosit moartea fiicei cumva.
Da, dar asta a fost cu ani în urmă. De ce-ar fi încă supărată?
- Nu-i bine? - Un pic nu prea e, da...
Dac-ai fi pe moarte... dac-ai fi ucis, în ultimele tale clipe ce ai spune?
-Te rog, Doamne, lasă-mă să trăiesc! - Foloseşte-te de imaginaţie!
- N-am nevoie. - Da, dar dacă erai deştept, tare deştept...
Jennifer Wilson rulând toţi acei amanţi... ea era deşteaptă...
Încearcă să ne spună ceva.
Nu funcţionează soneria? Taxiul tău e aici, Sherlock.
- N-am comandat un taxi. Dispari! - O, dragă, ce mizerie fac! Ce caută?
E o razie pentru droguri, Dnă Hudson.
Dar sunt pentru şold. Sunt ierburi medicinale.
Linişte, toată lumea! Nu vorbiţi, nu respiraţi! Încerc să gândesc.
Anderson, întoarce-te cu spatele. Mă bruiezi.
- Ce? Faţa mea e... - Toată lumea tace şi nu mişcă!
- Anderson, întoarce-te cu spatele. - O, pentru numele lui Dumnezeu!
Cu spatele, acum, te rog!
- Haide, gândeşte, repede! - Dar taxiul?
Dnă Hudson!
Era deşteaptă. Deşteaptă, da!
E mai deşteaptă decât voi toţi şi e moartă. Vedeţi, v-aţi prins?
Nu şi-a pierdut telefonul. I l-a PLASAT lui.
Când a coborât din maşină, ştia că va fi ucisă.
Şi-a lăsat telefonul special ca să ne conducă la ucigaşul ei.
- Dar cum? - Ce vrei să spui... cum?
Rachel! Nu-nţelegi? Rachel!
Uitaţi-vă la voi! Sunteţi, toţi, aşa pierduţi!
E bine să nu fii "eu"? Trebuie să fie tare relaxant.
- Rachel nu e un nume. - Atunci ce e?
John, pe geantă e o etichetă. Adresa de e-mail?
Ă... jennie.pink@mephone.org.uk.
Nu avea un laptop, deci îşi ţinea afacerile pe telefon. Smartphone, cu e-mail activat.
Aşa că există un site pentru contul ei, user e adresa de e-mail şi, cu toţii, parola e?
- Rachel! - Deci îi putem citi e-mail-ul. Şi ce?
Anderson, nu vorbi cu voce tare. Scazi coeficientul de inteligenţă întregii străzi.
Putem face mult mai mult decât să-i citim e-mail-ul. E un smartphone, are GPS.
Ceea ce înseamnă că, dacă-l pierzi, îl poţi localiza online.
Ne conduce direct la cel care a ucis-o.
- Dacă n-a scăpat de el. - Ştim că n-a făcut-o.
- Haide, haide. Repede! - Sherlock, dragă. Acest taximetrist...
Dnă Hudson, nu e ora pentru plantele de seară?
Ia maşini, ia un elicopter. Trebuie să ne mişcăm rapid. Bateria n-o să ţină continuu.
- Va fi o referinţă pe hartă, nu un nume. - E un început!
- Sherlock! - Restrânge la cei din Londra.
- E prima pistă serioasă pe care o avem. - Sherlock!
- Unde e? Repede, unde? - Aici. E la str. Baker nr. 221...
Cum ar putea fi aici? Cum?
Poate era în geantă când ai adus-o şi... a căzut pe undeva.
Ce, şi eu n-am băgat de seamă? Eu? N-am băgat de seamă?
Oricum, i-am dat mesaj, iar el ne-a sunat.
Băieţi, căutăm şi-un mobil undeva pe aici... aparţinea victimei...
În cine avem încredere, chiar dacă nu-i cunoaştem?
Cine trece neobservat, pe oriunde merge?
Cine vânează în mijlocul mulţimii?
Vino cu mine.
- Sherlock, eşti bine? - Ce? Da, da... sunt bine.
- Deci, cum poate fi telefonul aici? - Nu ştiu.
- Voi încerca din nou. - Bună idee!
Tu unde pleci?
Aer proaspăt, doar ies o clipă. Nu durează.
- Sigur eşti în regulă? - Sunt bine.
- Taxi pentru Sherlock Holmes. - N-am cerut un taxi.
Nu înseamnă că n-ai nevoie de unul.
Tu eşti taximetristul. Cel care-a oprit pe str. Northumberland.
- Tu erai, nu pasagerul. - Vezi, nimeni nu se gândeşte la şofer.
E ca şi cum ai fi invizibil. Doar o ceafă.
Un avantaj major pentru un criminal în serie.
- E o confesiune? - O, da.
Şi-ţi mai spun ceva... Dacă chemi copoii acum, n-o să fug.
Stau liniştit şi ei mă vor putea pune la pământ, promit.
De ce?
- Că n-o să faci asta. -N-o s-o fac?
Eu nu i-am ucis pe acei patru oameni, dle Holmes.
Eu am vorbit cu ei, iar ei s-au sinucis.
Dacă chemi copoii acum, îţi promit un singur lucru.
N-o să-ţi spun niciodată ce le-am zis.
Nimeni altcineva nu va mai muri, totuşi, şi cred că asta însemnă o realizare.
Iar tu nu vei înţelege niciodată cum au murit acei oameni.
Despre ce fel de realizare îţi pasă ţie?
- Dacă aş vrea să înţeleg... ce-ai face? - Lasă-mă să-ţi ofer o plimbare.
- Ca să mă poţi omorî şi pe mine? - Nu vreau să te omor, dle Holmes.
Voi vorbi cu tine... şi, apoi, te vei sinucide.
Tocmai s-a suit într-un taxi... E Sherlock. Tocmai a plecat într-un taxi.
Ţi-am spus că va face asta. A plecat din nou.
- Ne pierdem vremea. - Sun la telefon... sună...
Dacă sună, nu-i aici.
- Voi căuta din nou... - Mai contează? Chiar contează?
E doar un nebun şi te va dezamăgi mereu. Şi-ţi pierzi timpul. Al nostru, al tuturor.
Ok, băieţi... am terminat aici.
- Cum m-ai găsit? - O, te-am recunoscut.
Imediat ce te-am văzut urmărindu-mi taxiul.
Sherlock Holmes! Am fost avertizat în ceea ce te priveşte.
Ţi-am văzut şi site-ul. Genial material. Îl ador.
- Cine te-a avertizat despre mine? - Cineva care te-a observat.
Cine?
Cine m-a observat pe mine?
- Eşti modest, dle Holmes. - Chiar nu sunt.
- Ai un admirator. - Vorbeşte-mi despre el.
Asta-i tot ceea ce vei afla... în acestă viaţă.
De ce a făcut asta? De ce trebuia să plece?
- Îl cunoşti mai bine decât mine. - Îl ştiu de cinci ani şi nu, nu-l cunosc.
- Atunci, de ce apelezi la el? - Pentru că sunt disperat, de aceea.
Şi pentru că Sherlock Holmes e un tip extraordinar... şi cred că, într-o zi...
dacă suntem cu adevărat norocoşi, ar putea fi chiar un om bun.
Unde suntem?
Ştii fiecare stradă din Londra. Ştii exact unde suntem.
Colegiul Roland-Kerr.
- De ce aici? - E deschis. Cei de la curăţenie sunt aici.
Un avantaj ca taximetrist... întotdeauna ştii un loc liniştit pentru o crimă.
Sunt surprins că nu se reprofilează mai mulţi dintre noi.
Şi-ţi conduci victimele înăuntru? Cum?
- O... plictisitor. - Nu-ţi fă griji, devine interesant.
Nu poţi face oamenii să-şi ia viaţa cu arma!
Nu fac asta. E mult mai bine decât asta.
N-am nevoie de ăsta cu tine. C-o să mă urmezi.
Ei, ce crezi? Depinde de tine.
Tu eşti cel care va muri aici.
- Nu, nu voi muri. - Aşa spun toţi.
Să discutăm?
Cam riscant, nu-i aşa? Să mă iei de sub ochii a vreo şase poliţişti.
Nu eşti atât de prost. Iar dna Hudson îşi va aminti de tine.
Tu numeşti asta risc? Nea... Ăsta-i un risc!
O, îmi place partea asta. Că nu înţelegi, nu-i aşa?
Dar eşti aproape... Trebuie doar să fac asta.
Nu te aşteptai la asta, nu-i aşa?
O, vei adora asta.
- Să ador... ce? - Sherlock Holmes, uită-te la tine!
Aici, în carne şi oase. Acel site al tău, admiratorul tău mi-a zis de el.
- Admiratorul meu? - Eşti sclipitor!
Eşti un geniu, în adevăratul sens.
Ştiinţa deducţiei... ei, asta... e gândire adevărată.
Între noi fie vorba, de ce nu gândesc oamenii?
Nu te enervează? De ce nu pot oamenii să gândească?
- O, înţeleg! Şi tu eşti un geniu adevărat. - Nu par, nu-i aşa?
Mititelul simpatic care conduce un taxi. Dar vei afla asta într-un minut.
Sunt şanse ca ăsta să fie ultimul lucru pe care-l afli.
Bine, două flacoane. Explică.
E un flacon bun şi un flacon rău.
Iei pastila din flaconul bun, trăieşti.
Iei pastila din flaconul rău, mori.
- Ambele flacoane sunt, desigur, identice. - Din toate punctele de vedere.
Şi tu ştii care e fiecare.
- Sigur că ştiu. - Dar eu nu ştiu.
N-ar mai fi un joc dacă ai şti. Tu eşti cel care alege.
De ce aş face-o? N-am niciun motiv. Mie ce-mi iese?
Nu ţi-am spus partea cea mai bună încă.
Indiferent ce flacon alegi TU, iau eu pastila din celălalt.
Şi apoi, împreună... ne luăm medicamentele.
Nu voi trişa. E alegerea ta.
Voi lua oricare dintre pastilele pe care nu o vei lua tu.
Nu te-ai aşteptat la asta, nu-i aşa, dle Holmes.
Asta-i ce le-ai făcut celorlalţi?
- Le-ai dat să aleagă? - Iar acum îţi dau ţie.
Nu te grăbi... Adună-te.
- Vreau cel mai bun joc al tău. - Nu-i un joc, e doar şansa.
L-am jucat de patru ori. Sunt în viaţă.
Nu e şansa, dle Holmes. E şah.
E un joc de şah cu o singură mutare... şi un singur supravieţuitor.
Iar asta... asta-i mutarea.
Tocmai ţi-am oferit flaconul bun sau flaconul rău?
Poţi să-l alegi pe oricare.
Nu, Detectivul Inspector Lestrade, trebuie să vorbesc cu el.
E important! E o urgenţă.
Aici la stânga, vă rog. La stânga, aici.
- Eşti gata dle Holmes? Gata de joc? - Care joc? Sunt şanse 1 la 1.
Nu joci numerele, mă joci pe mine.
Ţi-am oferit pilula bună sau pe cea rea?
E o cacealma sau o cacealma dublă?
- Sau o cacealma triplă? - E doar şansa...
Patru oameni, la rând? Nu e doar şansa.
- Noroc. - E geniul.
Ştiu cum gândesc oamenii. Ştiu cum cred oamenii că gândesc eu.
Pot să o văd... ca o hartă în interiorul capului meu.
Fiecare e aşa de prost, chiar şi tu.
Sau poate că Dumnezeu mă iubeşte.
Oricum, te iroseşti ca şi taximetrist.
Deci...
Ţi-ai riscat viaţa de patru ori, doar ca să ucizi străini... De ce?
- E timpul să jucăm. - O, dar eu joc deja.
Acum e rândul meu.
Ai spumă de bărbierit după urechea stângă. Nu ţi-a atras nimeni atenţia.
Urme pe unde s-a mai întâmplat, evident, trăieşti singur, nu-i nimeni să-ţi spună.
Dar e o fotografie a unor copii. Mama lor a fost decupată.
Dacă ar fi murit, ar fi fost, încă, acolo.
Fotografia e veche, dar rama e nouă.
Te gândeşti la copiii tăi, dar nu reuşeşti să-i vezi.
Un tată înstrăinat.
Ţi-a luat copiii, dar tu-i iubeşti, încă, şi asta te doare.
A, dar e mai mult...
Hainele tale. Spălate de curând...
dar tot ceea ce porţi e vechi de... cel puţin trei ani.
Păstrezi aparenţele, dar nu planifici înainte.
Şi iată-te la un chef care se termină cu o crimă. Despre ce-i vorba?
- Acum trei ani. Atunci ţi-au spus? - Ce să-mi spună?
- Că eşti ca şi mort. - La fel şi tu.
Nu mai mult, am dreptate?
Anevrism... chiar aici.
Orice respiraţie poate fi ultima.
Şi pentru că eşti pe moarte, ai omorât patru persoane.
Am supravieţuit în faţa a patru persoane.
Asta-i distracţia maximă pe care-o poţi avea când ai anevrism.
Nu... nu, e altceva...
N-ai ucis patru oameni pentru că eşti amărât. Amărăciunea e paralizantă.
Iubirea e un motivant mult mai vicios.
Cumva, asta-i legat de copiii tăi.
- O, chiar eşti bun, într-adevăr! - Dar cum?
Când voi muri, ei nu vor primi mare lucru, copiii mei...
Nu ies cine ştie ce bani din taximetrie.
- Sau crime în serie... - Ai să rămâi surprins.
- Surprinde-mă! - Am un sponsor.
- Ce ai? - Cu fiecare viaţă pe care o iau...
banii merg la copiii mei. Cu cât ucid mai mult, cu atât o vor duce mai bine.
Vezi? E mai plăcut decât crezi.
Cine-ar sponsoriza un criminal în serie?
Cine-ar fi un admirator al lui Sherlock Holmes?
Nu eşti singurul care savurează o crimă bună.
Mai sunt şi alţii ca tine, exceptând faptul că tu eşti doar un simplu om.
Iar ei sunt mult mai mult de atât.
Ce vrei să zici... mai mult decât un om?
E o organizaţie sau ce?
E un nume, pe care nimeni nu-l spune.
Şi nici eu n-am de gând să-l spun.
Acum, de ajuns cu sporovăiala... E timpul să alegi.
Sherlock?
Sherlock!
Şi dacă nu aleg niciuna? Aş putea să plec, pur şi simplu.
Ai putea lua o şansă de 1 la 1, sau aş putea să te împuşc în cap.
Destul de amuzant e că nimeni n-a mers pe varianta asta.
- Eu aleg arma, te rog. - Eşti sigur?
- Cu siguranţă, arma. - Nu vrei să suni un prieten?
Arma!
Ştiu dacă o armă e adevărată, când o văd.
- Niciunul dintre ceilalţi n-au ştiut. - Asta, clar.
Păi, asta a fost foarte interesant. Aştept cu nerăbdare procesul.
Înainte să pleci... ţi-ai dat seama?
Care-i flaconul bun?
Desigur. Joacă de copii.
Păi, care e, atunci?
Pe care l-ai fi ales? Doar ca să ştiu dacă te-aş fi bătut.
Haide! Bagă-te în joc!
Interesant!
Deci, ce crezi?
O facem?
Pe bune... ce crezi?
Poţi să mă baţi?
Eşti destul de deştept... să-ţi pui viaţa în joc?
Sherlock!
Pun pariu că eşti plicitisit, nu-i aşa?
Ştiu că eşti.
Un om ca tine... aşa deştept.
Dar, la ce bun să fii deştept, dacă n-o poţi dovedi?
Încă dependent...
Dar asta... de asta eşti dependent, de fapt.
Ai face orice...
absolut orice... să nu mai fii plictisit.
Acum nu eşti plictisit, nu-i aşa?
Nu e bun?
Aveam dreptate?
Aveam, nu-i aşa?
Am ales bine?
Ok... spune-mi asta...
Sponsorul tău... cine era?
Cel care ţi-a spus de mine... admiratorul meu.
Vreau un nume!
Nu...
Eşti pe moarte, dar tot mai poţi fi rănit.
Dă-mi... un nume.
Un nume! Acum!
Numele!
Moriarty!
Cum m-am ales cu pătura asta? Îmi tot pun pătura asta pe mine.
- Da, e pentru şoc... - Nu sunt în şoc.
Da, dar unii dintre ei vor să facă forografii.
Deci, cel care-a tras? Niciun semn?
A şters-o înainte să ajungem aici. Dar un tip ca acela ar avea ceva duşmani, cred.
Unul dintre ei putea să-l fi urmărit, dar... n-avem nimic de unde să începem.
- O, n-aş spune asta. - Bine, spune-mi!
Glonţul pe care l-au scos din perete era de la un pistol. O împuşcătură letală...
de la acea distanţă, asta-i una bună. Dar nu e a unui ţintaş de elită, e a unui luptător.
Mâinile n-ar fi trebuit să-i tremure deloc, deci, clar, e obişnuit cu violenţa.
N-a tras până când am fost în pericol iminent, deci are principii morale solide.
Cauţi, probabil, un om cu un istoric militar şi... nervi de oţel.
- De fapt, ştii ce? Ignoră-mă! Ignoră tot! - Scuze?
E şocul... cel care vorbeşte...
- Unde te duci? - Trebuie să vorbesc despre... chirie.
- Mai am întrebări! - Ce mai e? Uite, sunt în şoc, am o pătură!
- Sherlock! - Şi apoi...
tocmai ţi-am prins un criminal în serie... mai mult sau mai puţin.
Bine, o lăsăm pe mâine, eşti liber.
Ă... Sergent Donovan tocmai mi-a explicat totul...
Cele două pilule...
Îngrozitoare treabă... Îngrozitoare.
Bine ţintit.
- Da. Da, aşa e... prin fereastra aia... - Păi, ştii tu mai bine.
Trebuie să-ţi cureţi praful de puşcă de pe degete...
Nu cred că ai face puşcărie pentru asta, dar hai să evităm un proces.
- Eşti bine? - Da, sigur că sunt bine.
- Tocmai ai ucis un om... - Da, am...
E adevărat, dar nu prea era un tip de treabă.
- Nu. Nu era, pe bune, aşa-i... - Cinstit, un taximetrist îngrozitor.
Asta-i adevărat. Nu era un taximetrist bun.
Ar fi trebuit să vezi ce traseu a ales ca să ajungă aici...
Opreşte-te! Nu putem să chicotim, e o scenă a crimei. Opreşte-te!
- Tu eşti cel care l-a împuşcat. - Lasă vocea mai jos!
- Scuze, sunt nervii de vină, cred. - Scuze.
- Aveai de gând să iei pilula aia, nu-i aşa? - Bineînţeles că nu.
- Timp calculat. Ştiam că o să apari. - Ba n-ai ştiut.
Aşa ţi-o iei tu, nu? Îţi rişti viaţa să dovedeşti că eşti deştept.
- De ce aş face asta? - Pentru că eşti un idiot.
- Cina? - Mor de foame.
În capătul strazii Baker e un restaurant chinezesc bun. E deschis până la două.
Poţi să spui care un restaurant chinezesc bun după mânerul de la uşă.
Sherlock... el e... acela-i omul despre care îţi povesteam.
Ştiu exact cine este.
Deci, încă un caz încheiat. Cât de popular...
Dar asta nu-i niciodată motivaţia ta, nu?
Ce cauţi aici?
Ca întotdeauna, sunt îngrijorat pentru tine.
Da, am auzit de "grija" ta.
Mereu aşa de agresiv...
Ţi-a trecut vreodată prin minte că tu şi eu suntem de aceeaşi parte?
Destul de ciudat, nu.
Avem mai multe în comun, decât eşti dispus să crezi.
Această vrajbă meschină dintre noi e, pur şi simplu, juvenilă.
Oamenii au de suferit. Şi ştii cum asta o supără mereu pe mami.
Am supărat-o? Eu?
- Nu eu am supărat-o, Mycroft! - Nu. Nu, aşteaptă...
- Mami? Cine-i mami? - Mama. Mama noastră.
El e fratele meu, Mycroft. Care ia în greutate, iar...
- Care pierde din greutate, de fapt! - E fratele tău?
- Sigur că-i fratele meu. - Nu e...
- Nu-i ce? - Nu ştiu... un criminal de geniu?
- Destul de aproape... - Pentru Dumnezeu!
Ocup o poziţie minoră în guvernul britanic.
El este guvernul britanic, când nu-i prea ocupat să fie serviciile secrete britanice.
Sau CIA pe cont propriu.
Bună seara, Mycroft. Încearcă să nu porneşti un război până ajung acasă...
ştii ce efect are asta asupra traficului.
Deci, când spui că eşti îngrijorat din cauza lui, chiar eşti îngrijorat.
Da, desigur.
- Vreau să zic, chiar e o vrajbă juvenilă. - El mereu a fost aşa revoltat.
- Îţi poţi imagina masa de Crăciun... - Da... Nu, Doamne, nu!
Mai bine mă... Bună, din nou.
- Bună! - Ne-am mai întâlnit în seara asta.
- O! - Bine, noapte bună!
Noapte bună, Dr Watson.
Deci, masă chinezească...
- Mereu ghicesc răvaşele din prăjituri. - Nu, n-ai cum.
Aproape că pot. Ai fost împuşcat, totuşi.
- Scuze? - În Afganistan. Chiar ai fost rănit.
- O, da. La umăr. - La umăr... mă gândeam eu.
- Ba nu te gândeai. - La stângul.
- Pe ghicite. - Eu nu ghicesc.
Ba da.
- De ce eşti aşa fericit? - Moriarty.
- Ce-i Moriarty? - N-am nici cea mai vagă idee.
Domnule, mergem?
Interesant, soldatul acela...
Ar putea fi ceea ce are nevoie fratele meu, sau l-ar putea face mai rău ca niciodată.
Oricum, am face bine să creştem nivelul de supraveghere pentru ei.
Gradul trei, activ.
Scuze, domnule... al cui nivel?
Sherlock Holmes şi Dr Watson.
Subtitrarea Roven/SubTeam Š 2010 www.subtitrari-team.ro
=ROVEN-SubTeam= rov_en@yahoo.com