O singură creatură s-a adaptat mediului de viaţă
în fiecare loc al Pământului.
Acea creatură suntem noi.
Peste tot în lume, ne folosim ingeniozitatea
pentru a supravieţui în locuri sălbatice,
departe de luminile oraşului, faţă-n faţă cu natura crudă.
Aceasta este Planeta Umană.
În partea de sus a planetei noastre
găsim unul dintre cele mai îndepărtate locuri de pe Pământ.
Arcticul.
Iarnă, regiunea este îngheţată şi întunecată luni de-a lungul.
Nu se găsesc copaci sau plante de mâncat.
Noi, oamenii, nu sunt făcuţi să rezistăm unui mediu aşa de ostil că acesta.
Şi totuşi, patru milioane de oameni trăiesc aici.
Supravieturirea lor se bazează pe cunoştinţe foarte mari ale acestui loc,
fiind cel mai neprielnic de pe Pământ.
Începutul unui nou an Arctic.
După luni de iarnă întunecate,
Soarele se întoarce în sfârşit pe acest tărâm îngheţat.
Pentru Inuitii din Saattut, Groenlanda,
întoarcere Soarelui marchează începutul calendarului vânătoresc.
Acum că locuitorii au destulă lumină,
au parte de o multitudine de oportunităţi.
Pot pleca în expediţii departe de oraş,
călătorind de-a lungul a mii de km de gheaţă
ce duc spre locurile de vânătoare.
Astăzi, Amos Jensen şi fiul său Karl-Frederik
trebuie să dea de mâncare la câini.
Câinii sunt vitali.
În această perioadă, sania trasă de câini
este singurul mod de transport.
Din cauză că vânătoarea s-ar putea să dureze ceva timp,
tatălui şi fiului or să le trebuiască şi câteva din conforturile casei,
sau chiar casa cu totul.
Pentru a găsi cea mai nutritivă mâncare pentru câini,
Amos şi Karl-Frederik călătoresc mulţi km pe gheaţă.
Ei urmăresc un monstru marin al zilelor noastre,
un rechin de Groenlanda.
Pentru a nu se rupe, gheaţă
trebuie să fie de doar cinci cm grosime,
cam de două degete.
Grosimea gheÅ£ii este de aproapre un metru, ÅŸi poate Å£ine un avion.
Amos ÅŸtie cÄƒ rechinului de Groenlanda Ã®i place carnea de balenÄƒ.
Şi mai ştie că trăieşte la mari adâncimi.
Acum, şi oamenii şi câinii aşteaptă ca ceva să muşte momeala.
Cum temperatura scade la -35 de grade Celsius,
blană groasă a câinilor le ţine de cald.
Dar fără căsuţa lor,
Amos şi Karl-Frederik ar îngheţa de frig.
E timpul să verifice dacă vor mânca ceva câinii azi.
De la vibraţiile pe care le simte,
ştie că a prins ceva.
Dar nu ştie dacă este un rechin până când nu-l ridică la suprafaţă.
Este atât de adânc încât
trebuie să întindă sfoară de pescuit
pe gheaţă în lungimi de sute de metri.
Trag prada la suprafaţă de la o uimitoare adâncime de 800 de metri,
aproape de două ori înălţimea clădirii Empire State.
Au prins recinul de Groenlanda pe care sperau că-l vor prinde.
Rechinul de Groenlanda este singurul nativ în Arctic.
Este unul dintre cei mai mari prădători din aceste ape.
Cercetătorii au găsit reni şi chiar urşi polari în stomacul lor.
Rechinul s-a înfăşurat din greşeală în sfoară prinzându-se de coadă.
Nu e metoda obişnuită să prinzi un rechin,
dar ce au prins au prins.
Amos şi Karl nu pot scoate rechinul singuri
aşa că apelează la ajutorul câinilor.
Acest rechin are 4 metri, cântăreşte jumătate de tonă
şi este cel mai mare pe care l-au prins vreodată.
Dar îi va hrăni pe cei 20 de câini doar două săptămâni.
Pentru locuitorii din Groenlanda, este esenţial să aibă câinii bine hrăniţi
pentru a putea continua vânătoarea şi pescuitul.
În Arctic, legătura dintre om şi câine este importantă.
Puţin probabil că am fi supravieţuit
în acest loc fără cei mai buni prieteni ai omului.
Şi cum trec anii, aşa trece şi luptă pentru supravieţuire.
Cu toate că este martie, în Oceanul Arctic domina în continuare gheaţă.
O zonă de patru ori mai mare decât Statele Unite este îngheţata.
Gheaţă uneşte Europa cu Rusia, Şi Rusia cu America de Nord.
Şi aici în Arcticul Canadian,
oamenii au o presimţire unică în ce se ascunde sub gheaţă.
În Kangiqsujjuaq, Canada de nord-est,
Lukasi Nappaaluk urmăreşte mareele.
Mâine, echinocţiul de primăvară
va crea cele mai exteme maree ale anului,
şi o spectaculoasă oportunitate în a găsi mâncare.
Mareea joasă deschide o uşă la propriu
într-o grădină cu delicatese ale marii chiar sub gheaţă.
Trebuie doar să ştii unde să cauţi.
Lukasi şi prietenii lui prefera snowmile-ul în loc de sânii.
Şi nu se sinchisesc nici să aducă adăpost cu ei.
Tot ce le tebuie pentru protecţia împotriva frigului
se afla chiar sub picioarele lor.
Chiar dacă sunt -45 de grade Celsius afară,
căldura corpului poate încălzi un iglu la o îmbietoare căldură de +16 grade,
cu 60 de grade mai cald.
Confortabili în iglu, Lukasi şi prietenii lui trebuie să aştepte.
Înainte să poată vâna, ceva extraordinar trebuie să se întâmple.
Sub gheaţă, mareea se retrage
uşor uşor.
Gheaţă plutitoare scade uimitor 12 metri,
lăsând fundul mării descoperit, şi, să sperăm, recompensă pe care-o căuta.
Lukasi şi prietenii lui încearcă să intre
sub gheaţă cât de repede pot.
Au doar jumătate de oră până la reflux.
Lumea de sub picioarele lor este imprevizibilă.
Giganţii pereţi de gheaţă nu mai sunt ţinuţi de apă
şi se pot prăbuşi în orice moment.
Există un singur loc pe Pământ unde mareele sunt atât de mari
să le permită oamenilor să se aventureze sub gheaţă.
Şi într-o încăpere ca acum câteva momente era sub apă,
găsesc ceea ce cauta.
Midii.
Tot ceea ce puteau spera.
Acum au doar câteva minute să adune cât pot căra.
Reîntoarcerea mareei este o forţă de neoprit.
Cum marea se întoarce uşor,
ridică gheţarii imenşi ce se afla deaspura lor.
Chiar şi când ies la suprafaţă, gheaţă se mişca în jurul lor.
Oceanul îşi recapăta gradina secretă.
Lukasi poate aduna midii doar câteva zile când marea se retrage destul de mult.
Midiile sunt un deliciu perfect să-ţi strici pofta de mâncare
care în timpul iernii a fost în mare parte carne de focă şi peşte.
Dar vară se apropie, şi totul este pe cale să se schimbe.
Dar în iunie, soarele abia reuşeşte să urce temperaturile peste 0 grade.
Gheaţă începe să se topească.
Şi în timp ce se rupe, declanşează o migraţie anuală de vară.
Animalele ce au petrecut iarna departe de ţărm
însoţesc gheaţă ce se topeşte în golfuri şi fiorduri.
Pentru vânătorii din Arctic, aceasta este o oportunitate unică.
Mamarut Kristiansen, şi fraţii lui Mikele şi Gedion,
sunt Thule Inuit din nordul Greenland.
Se grăbesc să ajungă la cea mai importantă întâlnire
din calendarul vânătoresc.
Trebuie să fie punctuali.
În doar câteva săptămâni, gheaţă
pe care călătoresc se va topi.
Ţinta lor este cea mai preţioasă mâncare din Arctic.
Balenele Narwhal.
Aceste balene legendare cauta o poartă spre golf.
Este o creatură mitica...
... dar este şi o sursă de vitamine foarte rare din Arctic.
Vitamina C.
Într-un loc cu atât de puţine fructe şi plante comestibile,
Inuitii nu au alte opţiuni.
Depistarea balenelor este destul de dificilă.
Chiar şi cercetătorii care le studiază le văd foarte rar.
Dar dacă Mikele va vrea să prindă una,
balena trebuie să înoate mult mai aproape faţă de unde se afla acum.
Pot trece săptămâni întregi până când cei trei fraţi vor vedea balenele din nou.
Dar trebuie să stea pregătiţi, şi sunt multe de făcut.
În această regiune, legile statului
impun vânătorilor să folosească motodele tradiţionale.
Asta înseamnă să folosească kayakul,
o bărcuţă pe care Inuitii au inventat-o acum mii de ani,
şi folosind avatak-ul, o plută din piele cu un inel de etanşare.
Cu toate că este miezul nopţii, soarele tot străluceşte.
În iunie, soarele se
roteşte pe cer, fără să se ducă dincolo de orizont.
Este vital ca unul dinte ei să stea de veghe mereu.
Dar Gedion nu se uită doar după balene.
Urmăreşte gheaţă.
Deja se subţiază şi se rupe.
Dacă nu sunt atenţi,
fraţii pot plutii pe o bucată de gheaţă.
Mamarut şi Gedion ştiu să nu intre în panică.
Balenele sunt extrem de sfioase,
aşa că vânătorii intră în apă cu grijă.
Cei trei fraţi lucrează în echipă.
Vor doar o balenă.
Este o pândă.
Balenele trec la 16 metri de Mikele
dar fraţii tot aşteaptă.
Dacă aruncă prea devreme, toate balenele se vor scufunda.
Se uită după cele care sunt la suprafaţă.
În special când e foarte aproape, Mikele nu trebuie să facă zgomot
şi să fie exact în spatele prăzii.
Succesul lor va fi benefic întregii comunităţi.
O singură balena le va hrăni familiile săptămâni, dacă nu luni.
Cea mai preţuită parte a balenei este pielea.
O numesc muktuk.
Este sursa primară de vitamina C.
Picătură cu picătură, pielea de balenă conţine
aproape atât de multă vitamina C ca portocalele.
Fără balene,
Nu prea ar fisupravietuit Inuitii în această parte a Arcticului.
Este iulie, iar soare în sfârşit iese învingător.
Toată gheaţa se topeşte.
Pentru a găsi mâncare, omul îşi întoarce privirea către uscat.
Siorapaluk, Groenlanda,
este cea mai nordică aşezare nativă de pe Pământ.
În fiecare an, Maassannguaq Oshima are parte de un specatol.
MIlioane de micuţe păsări migrând.
Vin să se înmulţească pe stânci.
Şi pentru prădători,
este o sursă de proteine zumzăind deasupra capului.
Dar asta dacă le prinzi.
Cu mii de ani în urmă, strămoşii lui Maassannguaq
şi-au dat seama cum să facă plase din forţa şi lemn plutitor.
Şi au creat aceleaşi ascunzişuri pe care le folosesc şi astăzi.
Într-o zi bună, Maassannguaq strânge şi până la 500 de păsări.
Dar nu le mănâncă acum.
A învăţat de la alt vânător.
Vulpile arctice deobicei îngroapă câteva păsări,
şi când nu e nimic de mâncat, au mâncare pe care se bazează.
Păsările pot fi folosite pentru a face kiviak,
Un fel de mâncare pentru zilele ploioase.
Reţeta are mii de ani vechime, şi se face aşa.
O piele de focă.
Bagă cât de multe păsări poţi în ea.
Cel puţin 500.
Coase-o.
Asigură-te că ai scos tot aerul.
Grăsimea de focă îndepărtează muştele, aşa că dă bine pe la încheieturi.
Şi în sfârşit, cu o piatră mare asigură-te că nu intra aer deloc.
Preparatul lui Maassannguaq nu va fi gata decât peste 3 săptămâni,
dar pământul îngheţat este un frigider natural.
Să vină iarnă, el şi familia lui vor avea o provizie vitală de mâncare.
Este septembrie.
Zilele se scurtează şi temperaturile scad.
Cele câteva plante care au reuşit să crească în această scurtă vară din Arctic
dispar.
Este exact ceea ce se întâmplă pe Insula Arnoy din nordul Norvegiei.
3,000 de reni au păscut aici toată vara.
Dar acum trebuie să plece,
pentru că sursa lor de mâncare pe timp de iarnă,
lichenii, se găsesc numai la 450 km depărtare.
Şi să ajungi acolo, trebuie să traverseze strâmtoarea Arnoy.
Elle-Helene Siri este în măsură
să conducă aceşti reni la celălalt ţărm.
Aparţine unei familii Sami de crescători de reni.
Înainte de începerea migraţiei,
Elle ajuta la separarea turmei în grupuri mai mici
să se poată administra medicamente vitale.
Când s-a născut, Elle a moştenit o parte din turmă.
Acum la 20 de ani, şi o recentă absolventa a colegiului de reni din Norvegia,
ea trebuie să asigure renilor traversada cu succes pe celălalt ţărm.
Vor avea nevoie cam de o lună
ca renii să migreze spre păşunile de iarnă.
Dar azi e cea mai grea zi,
pentru că renii trebuie să înoate 2.5 km de apă.
Aceste ape reci ale Arcticului sunt cu puţin peste 0 grade.
Chiar şi pentru un ren adult este o porţiune mare de înot.
Dar pentru mânzii de anul acesta, care n-au mai intrat în apă până acum,
este un maraton.
Cum ajung mânzii la jumătatea drumului, intervine oboseala.
Pentru Elle, este un moment tensionant,
pentru că dacă un mânz se întoarce şi înoată în direcţia opusă, toţi s-ar putea să-l urmeze.
O femelă tânără are probleme, şi dintr-o dată, se întoarce.
Elle trebuie s-o oprească sau toată migraţia ar putea devia.
A reuşit.
Sunt pe drumul cel bun.
După o oră de înot intens, Elle şi renii ei ajung la uscat.
Nu va trece mult până când renii Ellei vor paste
lichenii de care au nevoie pentru a supravieţui iarna.
Şi nu doar animalele caută ceva de mâncare în această perioadă a anului.
În Groenlanda, Maassannguaq şi tatăl sau deja desfac
pieile cu pasarele puse în vara.
Păsările au fermentat şi au devenit
delicatesă Inuitilor numită kiviak.
Este uşor să-ţi dai seama dacă kiviak-ul e gata după aroma.
Înţeapă la nări.
De aceea este politicos să serveşti kiviak-ul afară.
Aroma aduce mult cu brânză Gorgonzola extem de intensă.
Nimic nu se aruncă. Totul este comestibil.
Inuitii din nordul Groenlandei iubesc atât de mult kiviak-ul
încât este pe primul loc la aniversări şi nunţi.
Este şi nutritivă, plină de vitamine şi minerale
care va ţine oamenii sătui în lunile de iarnă ce vor urma.
Aşa cum septembrie cedează în fata lu octombrie, şi iarna se întoarce în Arctic.
Oceanul îngheaţă încă o dată.
Unul din primele locuri care îngheaţă se afla lângă Golful Hudson
lângă oraşul Churchill, Manitoba.
În fiecare an, cei 1000 de locuitori trebuie să împartă oraşul
cu unul dintre puţinii prădătorii de pe Pământ
care vânează oameni.
Din septembrie până în noiembrie,
cam 300 de urşi polari flămânzi coboară în oraşul Churchill
în drumul lor spre vânătoarea pe gheaţă.
Bob Windsor este desemnat să protejeze locuitorii.
Aparţine unei forţe speciale - Echipa de alertă în caz de urşi polari.
Urşii polari sunt prădători înnăscuţi, aşa că omoară alte animale pentru a le mânca.
Aşa supravieţuiesc.
Ştiind asta, trebuie să le acorzi puţin mai mult respect
pentru că ai putea fi şi tu o posibilă cina pentru ei.
Sunt 1 9 0.
Vreau să ştie toată lumea că un urs vine spre oraş.
În prima fază de apărare,
Bob încearcă să sperie ursul înapoi în sălbăticie.
Dar aceasta nu este chiar o gonire.
Flămânzi, urşii de obicei se întorc noaptea...
... ceea ce nu e bine pentru Bob,
pentru că această noapte, mai mult decât în oricare alta, îl înspăimânta.
Halloween este probabil cea mai aglomerată noapte a anului în care lucrăm,
pur şi simplu pentru că sunt atât de mulţi oameni afară în această seară.
Aşa că, ceva rău nu este exclus să se întâmple.
În acelaşi timp când colindătorii ies pe străzi,
oamenii se strâng la Royal Legion pentru loteria săptămânală de carne.
Câştigul constă în carne de vacă canadiană de primă mână.
Următorul bilet...
numărul 440.
Ha-ha-ha-ha ! Yeah !
S-ar putea să fie mândrie,
dar locuitorii din Churchill refuza să trăiască cu frică.
Şi protecţia patrulei îi face să se simtă în siguranţă.
Şi totuşi, în trecut,
urşii au mutilat şi ucis oameni chiar aici pe strada principală,
şi Bob este conştient de acest risc.
Mereu speri şi te rogi ca ceva rău să nu se întâmple.
Ţine-ţi ochii deschişi, ai grijă la împrejurimi
şi mereu să te gândeşti că s-ar putea să fie un urs în apropiere.
Or să se tot plimbe. N-o să-i auzi.
Bună ! Ne daţi sau nu ne daţi !
Vorbim de ei că de nişte fantome uneori,
pentru că dispar pur şi simplu.
Sunt acolo, şi apoi, "Unde au plecat ?" Cam înfricoşător.
Sunt foarte rapizi, foarte agili, şi foarte camuflaţi.
Ne daţi sau nu ne daţi !
Bună, copii ! Ce faceti' ? Colindam.
Colindaţi ?
Aţi văzut vreun urs ? Nu, a fost bine în seara asta.
A fost un urs în oraş mai devreme.
Dar în seara asta chiar nimic. Aţi auzit fetelor ? Suntem în siguranţă.
Să aveţi o seară bună, da ?
Ochii deschişi bine să vedeţi urşii, da ?
Mulţumesc. Pa-pa !
Halloween fericit ! Ne mai vedem, ursuleţule !
Halloweenie fericit !
În seara asta, locuitorii din Churchill sunt în siguranţă,
dar pericolul a fost mai aproape decât şi-au imaginat mulţi dintre ei.
În această capcană de urs este dovada
că nu numai colindătorii au fost pe străzi aseară.
Momit în cuşca cu carne de focă, acest mascul cântăreşte peste jumătate de tonă.
Ursul este sedat şi va fi transportat
la cel puţin 60 km în afara oraşului.
În trecut,
o medie de 75 de urşi pe an au fost transportaţi în afara oraşului Churchill.
Dar în anii recenţi, numărul urşilor invadatori s-a înjumătăţit
din cauza acestei părţi a Arcticului, numărul urşilor este în scădere.
I-au administrat sedativul încât efectul să dispară la puţin timp după aterizare
că urşii să se poată apăra de alţi urşi aflaţi în acea zonă.
Pentru ofiţerul Windsor,
înseamnă să lucreze rapid până ca ursul să-şi revină complet.
O singură lovitură de la acest urs poate fi fatală.
Este o senzaţie minunată pentru că, le dai drumul.
Nu poţi să nu te întrebi ce se va întâmpla,
cum se va descurca.
Foarte satisfăcător este să vezi un urs cum se ridică şi pleacă.
Le doresc numai bine, şi să nu-i mai văd în oraş.
Cu gheaţă care se formează rapid,
nu văd dura mult până când acest urs polar
poate cutreiera în lung şi-n lat în căutarea mâncării.
Dar pentru oameni, trăind în zona Arcticului
o să devină din ce în ce mai greu,
pentru că soarele îi părăseşte.
Este noiembrie în Ilulissat, Groenlanda,
şi soarele nu mai răsare deasupra orizontului.
Locuitorii nu vor vedea lumina pentru încă 54 de zile.
Încearcă să-şi trăiască viaţa normal. Tot vânează şi pescuiesc.
Adulţii pleacă la servici.
Copiii la şcoală.
Dar totul se întâmplă pe timp de noapte.
Cum zilele întunecate trec, toţi tânjesc după soare.
În sfârşit, pe 13 ianuarie, li se împlineşte dorinţa.
Întreaga comunitate iese afară să sărbătorească
prima ieşire a soarelui în noul an.
Cu fiecare răsărit, Arcticul se încălzeşte.
Şi oportunităţile sezonale care au făcut viaţa posibilă
s-ar putea să nu mai fie în anii ce urmează.
Şi totuşi, oamenii Arcticului sunt supravieţuitori înnăscuţi.
Dacă există cineva care se poate adapta
schimbărilor ce se zăresc, sigur sunt ei.
Pentru echipă din Arctic, vânătoarea de balene va fi mereu o provocare.
Vânătoarea are loc în primăvară,
când gheaţă este cea mai fragilă şi periculoasă.
Cu toate că ştiu riscurile, nimeni nu poate să prevadă
cam cât de multă dramă ar fi trebuit să înfrunte în acest loc perfid.
Prima zi pe gheaţă,
şi echipa experimentată, incluzându-l pe cameramanul polar Doug Allan,
încarcă săniile.
Asta trebuie să iei, şase oameni pe gheaţă timp de două săptămâni.
Sunt cam multe lucruri, nu crezi ?
Avem probabil cam 400 kg între şase oameni.
Aşa că, pentru a spune că suntem uşori e posibil să fie o mică afirmaţie modestă !
Cu echipament şi o persoană la bord,
fiecare sanie trebuie să tragă cam 100 kg de încărcătură,
care este destul de mult, intradevar, pentru 12 câini.
Dar pentru asta sunt crescuţi aceşti câini, şi sunt în stare.
Pleacă la un drum de 27 de km de gheaţă până la mare.
Trei fraţi, Mamarut, Gedion şi Mikele,
conduc echipa în căutarea balenei.
După numai câteva ore,
expediţia întâlneşte primul semn de pericol.
Vezi clar deplasarea.
Hulă vine dinspre ocean ocean şi rupe gheaţă.
Iar acesta mică crăpătură, în care intră degetul,
poate la numai 15 minute, va fi atât de mare.
Peste jumătate de oră, va fi prea mare de traversat.
Trebuie să fii atent. Aceasta gheaţă este în mişcare tot timpul.
Vânătorii Inuiti decid ca gheaţă este prea instabilă
şi că expediţia este forţată să plece spre siguranţă uscatului.
După cinci ore jumate de călătorie,
am ajuns la... golfuleţ.
Marginea gheţii este tot instabilă şi cred că vom aştepta aici toată noaptea
şi abia mâine vom arunca o privire.
În următoarea dimineaţă,
aleg drumul peste gheaţă spartă de maree spre sânii,
să verifice situaţia.
Sunt încântat că vânătorii au luat decizia pe care au luat-o, că peste noapte,
am pierdut 3 sau 4 km de gheaţă,
care acum dispare rapid în acea direcţie.
Cum ne apropiam de fiord, am trecut peste urmele noastre,
şi au dispărut în apă, care a cam fost un gând înfiorător.
Când ajung la margine, nu cred cât de norocoşi sunt,
când Mamarut imediat vede nişte balene.
Doar ce am văzut nişte balene în depărtare de-a lungul gheţii,
aşa că băieţii pregătesc kayakele
pentru că în caz că se apropie balenele, să încerce să le vanaze.
Doug e gata de filmat.
Chiar când Gedion e în poziţie să arunce harponul, balenele se scufundă.
Aşteaptă şi spera că balenele să iasă din nou la suprafaţă.
Este unu dimineaţa. Suntem aici de aproximativ 12 ore.
Balenele au dispărut
dar vânătorii sunt încă siguri că se vor întoarce,
şi tot aşteptăm, şi cu toţii devenim tot mai obosiţi.
24 de ore de lumină topesc gheaţă,
iar hulă ridică gheaţă de dedesubt.
Nu e cel mai sigur loc de campare,
dar trebuie să aştepte pe margine întoarcere balenelor.
Zilele se transformă în săptămâni
şi echipajul trebuie să-şi extindă filmarea.
Sunt aproape 3 săptămâni de când ne aflăm aici
şi asta... asta e problema - gheaţă.
Şi undeva dedesubt sunt balenele.
E chiar frustrant.
În continuare, vremea se întoarce împotriva lor.
Una după alta, nu ?
Oh !
O să-ţi spun cât de plictisit sunt.
Cât de mult te-ai plictisit ? Mi-am mutat cortul în dimineaţa asta.
A fost cel mai captivant lucru pe care l-am făcut în astea trei zile.
L-am mutat 2 metri.
Mi-a dat o satisfacţie, că am făcut ceva !
Cum zilele trec, temperatura creşte
şi gheaţă se subţiază, sporind şansele că ceva să se întâmple.
Ai auzit ? Ai auzit ? Oh, ascultă, ascultă !
Se rupe... Se rupe chiar sub noi acum.
Nu poţi vedea pentru că este zăpadă deasupra. A fost cam aşa, "Crunch !"
Sunt condiţii perfecte pentru balene, lumina perfectă, totul perfect,
şi ce se întâmplă, avem parte de hulă.
Hulă poate să rupe gheaţă practic oriunde.
Nu sunt veşti bune.
Aşa că, e timpul să plecăm de aici undeva mai sigur.
Inuitii întinşi pe spate măresc pasul,
şi echipa realizează că situaţia e serioasă.
Hai ! Hai !
Trebuie să mergem.
Cu toţii acum plutesc pe un câmp de gehata.
Nu ştiu cum naiba vom ieşi de aici acum !
Au de-a face cu o urgenţă toată lumea se concentrează supravieţuirii.
Nu mai filma, te rog.
Toată expediţia pluteşte într-un ritm alarmant.
Sunt 13 oameni, 54 de câini şi şase sănii de echipament ce trebuie să ajungă în siguranţă.
Gedion s-a urcat în canoe
se îndreaptă rapid pentru a ghida cu o sârmă foarte fină,
pe care, din ce se vede, vor pune o frânghie mai subţire,
pentru a trage din cealaltă parte săniile,
ceea ce este foarte inteligent, că flutesc - minunat.
Esenţa este viteza,
în timp ce vântul sufla echipă mai departe de uscat.
Temperatura apei te poate omorî în câteva minute.
Trebuie să stai nemişcat în barcă.
Pune lucrurile importante !
Ei bine, băieţii s-au descurcat minunat.
Foarte impresionat. Fără panică. Au ştiut ce-i de făcut.
După 4 ore de plutit,
echipamentul şi echipa ajung în cealaltă parte în siguranţă.
Dar mai rămân 54 de câini ce nu le place apa.
Pe cealaltă parte, tot sunt departe de casă
şi pe gheaţă ce se rupe în jurul lor.
Este o cursă contra cronometru,
şi mai sunt 10 km până la siguranţa satului.
Văzând casa din depărtare,
un câine fără experienţă face o greşeală serioasă.
S-a deschis o crăpătură puţin vizibilă la câţiva metri de sat.
Dacă era puţin mai mare toată sania s-ar fi scufundat,
trăgând câinii cu ea.
Un câine este prins sub sanie
dar, miraculos, chiar şi acesta iese nevătămat.
Doug şi echipajul văd problema şi găsesc un drum mai bun spre casă.
A mai trecut o săptămână înainte ca gheaţa să fie destul de sigură
pentru a filma întreaga secvenţa cu balenele.
Aceasta filmare, mai mult ca oricare alta,
evidenţiază importanta încrederii
dintre echipa Human Planet şi Inuiti,
într-un loc unde ştii că mediul înconjurător este cheia supravieţuirii.
Subtitles by gHio
E-mail ghio_adi@yahoo.com