O singură creatură şi-a făurit o viaţă în fiecare habitat de pe pământ.
Această creatură suntem noi.
Oriunde am fi, ne vom folosi inteligenta şi ingeniozitatea
pentru a supravieţui în locuri sălbatice,
departe de luminile oraşului, faţă în faţă cu natură sălbatică.
Asta este Planeta Omului.
PLANETA OMULUI Episodul 7
Traducerea: claus68/SubTeam www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Transcript: www.addic7ed.com
Oamenii au fost întotdeauna atraşi de râuri.
Râurile curg prin orice tip mediu,
aducându-ne elementele esenţiale vieţii
apa dulce...
alimente...
şi autostrăzi gata construite.
Dar ceea ce râurile dau, pot să şi ia.
Pot inunda,
congela
şi uneori, să dispară cu totul.
Râurile ne forţează să ne asumăm riscuri mari.
Acestea sunt poveşti remarcabile de supravieţuire
în cel mai imprevizibil habitat dintre toate.
RÂURILE Prieten sau duşman.
Este sezonul musonic şi puternicul Mekong,
cel mai mare râu din Asia de Sud, este umflat la limită.
Între Cambodgia şi Laos,
curentul Mekong creează cele mai sălbatice praguri din lume.
Cascadele Khone sunt foarte bune pentru pescuit, dar şi foarte periculoase...
Sam Niang, un pescar local, ştie foarte bine asta.
Năvodul este periculos pentru mine.
Dacă îl arunc greşit, mă poate omorî.
Mi-e frică că apa mă poate trage în ea.
Şi nu este nimeni care să mă salveze.
Migrarea peştilor este oprită aici, aşteptând să treacă pragurile.
Sam Niang trebuie să-şi rişte viaţa ca să-i prindă.
El are o familie de şapte persoane pe care trebuie să o hrănească.
Începe să pescuiască pe malul de lângă casă.
În timpul musonului, Mekong se umfla de până la 20 de ori volumul său normal,
ceea ce aduce mai mult peşte, dar îl face mult mai greu de prins.
Îmi este frică să nu alunec pe stânci. După ploaie...
stâncile se acoperă cu mâzga.
Trebuie sÄƒ fi atent cÃ¢nd mergi pe ele.
La amiazÄƒ, nÄƒvodul sÄƒu este Ã®ncÄƒ gol.
Mai exista încă o opţiune... o insulă în mijlocul pragului principal.
Dar ca să ajungă acolo, Sam Niang trebuie să îşi rişte viaţa.
În sezonul uscat, el a construit o punte peste praguri
din cabluri vechi şi bucăţi de frânghie.
Trebuie să am grijă când sunt pe cablu.
Dacă alunec, voi muri.
Nu vreau asta, din cauza copiilor mei.
În acest moment al anului,
aceste praguri au debitul de apă de aproape de două ori mai mare
decât cascada Niagara,
mai mult de 11 milioane de litri pe secundă.
El merge la locul preferat de pescuit.
Curenţii turbulenţi îngrămădesc peştele
şi Sam Niang prinde în curând cina familiei lui.
Deşi peştii sunt din abundenţă aici,
poate duce înapoi doar câteva kilograme.
Mai mult şi şi-ar putea pierde echilibrul.
Astăzi, Sam Niang câştigat bătălia lui cu Mekong.
Mâine, pentru că să-şi hrănească familia, va trebui să lupte din nou.
Nu doar puterea apei face râurile periculoase.
Este şi natura lor prea dezordonată.
Citirea corectă a unui râu
poate face diferenţa dintre viaţă şi moarte.
Valea Zanskar este o lume ascunsă la marginea Tibetului,
în inima munţilor Himalaya.
În timpul iernii, este acoperită de zăpadă.
Toate drumurile, de intrare sau ieşire sunt impracticabile.
Stanzin trebuie să îşi ducă cei doi copii la şcoală,
dar cea mai apropiată este la 100 km distanţă
şi singura modalitate de a ajunge acolo
este de a merge pe jos pe un râu îngheţat.
Este o călătorie de şase zile, atât de periculoasă încât are numele ei:
Chadar - pătura de gheaţă.
Ei vor trebui să înfrunte temperaturi de sub zero grade,
avalanşe şi ape foarte reci.
Şcoala începe peste o săptămână.
Este timpul pentru a pornii spre şcoală,
o excursie formidabilă pentru fată de 11 ani, Dolkar.
Cerul este senin, Dolkar. Este momentul să plecăm.
Chosing, fratele de 14 ani a lui Dolkar, merge şi el.
Familia se pregăteşte pentru călătoria planificată.
Dolkar, ţi-ai luat totul?
Da.
Mama lor le-a tricotat şosete groase de lână pentru ai proteja.
Îţi sunt bune şosetele?
Ai grijă, Dolkar.
Nu fi speriată de Chadar.
O să îţi fie frică?
Nu, dacă sunt cu tine.
Fratele şi sora depind de curajul şi abilităţile tatălui lor.
Să înveţi... Şi să ai grijă, iubire.
Asta ar trebui să fie cel mai periculos drum spre şcoală din lume.
Aveţi grijă să nu răciţi...
Dolkar, Stanzin, aveţi grijă!
Topirea de primăvară a început mai devreme, ceea ce îl îngrijorează pe Stanzin.
Va fi dificil.
Dar trebuie să ajungem la şcoală.
Nu mergi în Chadar fără un motiv bun.
Trebuie să merg, pentru ca copii mei să meargă la şcoală.
Haideţi... să nu vă fie frică.
Stanzin trebuie să se asigure că gheaţa poate suporta greutatea lor.
Când verific ghiata, simt vibraţiile în mână.
Simt dacă ghiata ne suportă greutatea.
Şi expertiza sa este testată imediat.
Urmaţi-mă...
Să calcaţi tot timpul pe urmele mele.
Pericolul nu este numai la picioare. Există şi o altă ameninţare - avalanşele.
Cum apar avalanşele? Este prea multă zăpadă.
Trebuie să mergem prin altă parte.
Cu şapte zile în urmă, o avalanşă a ucis un om pe râul Zanskar.
Căldura neobişnuit a soarelui de primăvară a creat o altă problemă.
Răul a început să topească deja gheaţa.
Stanzin trebuie să găsească o cale să treacă de obstacol.
Fie mergem pe aici, fie mergem pe acolo.
Aşteptaţi aici!
Singura modalitate de ocolire este o cărare îngustă.
Haideţi... putem trece.
Cărarea este de doar 20 de cm lăţime şi este acoperită cu zăpadă.
Ar fi o cădere de zece metri până la râul foarte rece de mai jos.
Cărarea se termina cu nişte tije metalice care te ajută să cobori.
Chosing a reuşit.
Acum este rândul lui Dolkar.
Haide Dolkar.
Vino... ÎNCET... ÎNCET.
Dă-mi mâna.
Puneţi piciorul aici.
Acum celălalt picior.
Mişcă-te pe lângă stâncă.
Mi-e frică.
Acum hai.
Să îmi pun piciorul aici?
Da... Ţine-te de tije.
Nu trebuie să mai piardă timpul.
Noapte se apropie rapid, iar temperatura va scădea până la minus 30 grade Celsius.
Din fericire, Stanzin ştie o peşteră prin apropiere.
Mănuşile tale sunt uscate?
Eşti în regulă?
- Da. - Puneţi şosetele.
Şi puneţi şi asta, altfel îţi va fi frig.
Copiii au nevoie de somn.
Partea cea mai periculoasă din Chadar ii aşteaptă.
Nu tot drumul este greu.
Dar joaca lui Dolkar nu poate ţine mult.
Fiind cea mai mică, ea este prima care va simţi frigul.
Începe să rămână în urmă.
O fetiţă mică, pe ghiaţa în topire a unui rău,
printre cei mai mari munţi de pe Pământ.
Acum, traseul final.
Dacă cazi, mai ai doar opt minute de trăit.
Nu merge mai în faţă. Ai putea cădea.
Da.
Topirea gheţii a lăsat doar un mică porţiune.
Aşteptaţi aici.
Lăsaţi-mă să merg eu prima dată să văd cum este.
Este subţire. Stanzin este îngrijorat că nu va susţine greutatea lor.
Pe măsură ce înaintează, gheaţa începe să se crape.
Este înfricoşător.
Cu gheaţa slăbită de greutatea lui Stanzin
copiii trebuie să îşi facă curaj să treacă singuri.
- Dolkar! - Da.
Vino încet... şi în genunchi.
Stai departe de margine...
vino încet.
Este subţire, s-ar putea rupe.
Ai grijă.
Dolkar a trecut, acum este rândul lui Chosing.
Este foarte subţire aici, ai grijă.
Datorită experienţei tatălui lor, copii au supravieţuit Chadarului.
Şase zile pe râul de gheaţă.
Oraşul Leh din Himalaya, punctul final a călătoriei copiilor.
Se duc direct la şcoală.
Pur şi simplu nu este suficient timp pentru a-şi lua la revedere.
Să învăţaţi din greu!
Tată, ai grijă de tine.
Vă voi suna...
şi vă voi trimite bani.
Să lucraţi din greu, bine?
Stanzin trebuie să înfrunte acum drumul de întoarcere de unul singur.
Topirea râului de gheaţă nu face doar călătoria mai grea.
Când râurile îngheţate încep să se dezgheţe, tone de bucăţi gheaţă încep să plutească,
un potenţial dezastru, chiar şi pentru inima unui oraş modern.
În capitala canadiană, Ottawa,
topirea de primăvara transformă râul Râdeau în inamicul public numărul unu.
Punctul de pericol este o punte peste o cascadă îngheţată...
... o strangulare unde Radeau se varsă în râul Ottawa.
Este sfârşitul lunii februarie, şi gheaţa se topeşte şi aici.
Blocurile de gheaţă sunt pe cale să formeze un baraj,
ceea ce ar putea duce la inundaţii devastatoare.
O ameninţare naturală care are nevoie de o soluţie umană îndrăzneaţă.
Faceţi cunoştinţă cu spărgătorii de baraje de ghiată!
Slujba lor nu este doar de a prezice natura,
ei trebuie să o şi bată!
Există mii de tone de gheaţă în spatele podului, de până la un metru grosime.
Echipa trebuie să o rupă, pentru a face ca râul să nu se blocheze.
Prima etapă: se taie ghiata în fâşii lungi.
Ele sunt în continuare prea mari pentru a trece pe sub pod,
deci, etapa a doua:
Echipa foloseşte o forţă mai convingătoare...
Acum!
Sute de kilograme de dinamită.
FOC!
Bucăţile sparte pot trece mai uşor pe sub pod şi peste cascadă.
Centrul lui Ottawa este în siguranţă pentru încă un an.
Cea mai mari râuri aduc şi cele mai mari pericole în viaţa noastră.
Inundaţiile lor pot fi devastatoare.
Se întâmplă de multe ori fără avertisment
şi nu mai e nimic ce să putem face, decât să încercăm să scăpăm.
În Bangladesh, zeci de milioane de oameni
trebuie să se mute când Gange şi afluenţii lui se umflă.
Râul este atât de puternic, încât îşi schimbă cursul normal,
erodând terenul pe unde merge.
Cu o lună în urmă, satul lui Mohamed Jaleel a fost la 100 de metri de mal.
Astăzi, casa lui este pe cale să fie măturată.
El şi vecinii lui au doar câteva minute pentru a-i muta casa.
Restul de săteni se uita neajutoraţi,
cum râul în creştere le erodează terenurile.
În America de Sud, inundaţiile pot fi atât de mari
că un întreg an durează planificările pentru ele.
În bazinul Amazonului, o mamă se pregăteşte pentru apele în creştere.
Jarnia trăieşte în Rio Negro din Brazilia.
Este noiembrie, sezonul uscat, când trebuie făcute multe lucruri.
Peştii sunt atât de uşor de prins,
încât ea are suficienţi pentru a hrănii delfinii locali din râu.
Haide! Vino aici!
Dar, peste şase luni, când apa invadează totul,
toţi aceşti delfini şi peştii
vor dispărea în pădurile inundate ca să se reproducă.
Atunci când peştii au plecat, hrănirea familiei ei mari va deveni un coşmar.
Supravieţuirea în astfel de timpuri grele înseamnă să te gândeşti la viitor,
şi Jarnia are un plan în patru etape.
Prima etapă constă în strângerea de ouă de broască ţestoasă
cu şase luni înainte ca inundaţiile să se producă.
Este o urmă aici...
am găsit două cuiburi.
Broaştele ţestoase de râu pot depune mii de ouă pe plaje, în sezonul uscat,
pe care le lasă să eclozeze.
Broaştele ţestoase sunt o sursă sigură de proteine, atunci când apele cresc,
astfel încât aceste ouă sunt preţioase.
Înapoi în sat, este timpul pentru a doua etapă.
Jarnia reîngroapă ouăle, în pepiniera ei de broaşte ţestoase.
În sălbăticie, multe ouă ar fi fost mâncate de animale...
dar aici vor fi în siguranţă.
În martie, patru luni mai târziu, 3000 de ouă au eclozat.
Este etapa a treia: ziua de eliberare!
Chiar ne ataşăm de ele.
Suntem fericiţi când...
iasă afară.
Când una moare, suntem trişti.
Este timpul să elibereze copiii.
Dar vor supravieţui destul de mult pentru a hrănii satul în perioada inundaţiilor?
Este iunie, perioada când plouă cel mai mult.
Râul se ridică şapte metri.
Satul Jarniei este transformat.
Pădurea este inundată
şi cel mai apropiat uscat este la mai mult de şase ore de vâslit.
Familia Jarniei este acum izolată fără a putea scăpa,
de cele mai mari inundaţii anuale de pe planetă.
Este timpul pentru etapa finală.
Jarnia şi sora ei Dora se pregătesc să meargă la vânătoare de ţestoase.
Soţul Jarniei, Francisco, le face o suliţă pentru vânătoarea de ţestoase...
şi apoi cele două surori pleacă în căutare de hrană.
Va aduce munca lor grea cina pe masă?
La început, această căutarea nu pare promiţătoare.
Nu au muşcat momeala.
Nu, nu au muşcat momeala.
Este greu să vânăm ţestoase azi.
Apoi, Jarnia zăreşte una.
Avem una!
Vom mânca bine astăzi.
Pregătirile ei au dat roade.
Ea va fi capabilă să hrănească pe toată lumea.
Previziunile Jarniei au făcut ca familia ei să treacă
printr-un alt an de inundaţii dificile.
Unele creaturi din râu reprezintă o ameninţare directă pentru om.
Râul Zâmbezi din Africa este folosit
de elefanţi, crocodili şi hipopotani,
unele dintre cele mai periculoase animale de pe continent.
Pescarii Josphat şi fraţii săi au găsit o metodă sigură,
chiar uşoară, de pescuit la faţa locului,
într-un loc unde pot prinde masa de prânz fără a deveni ei înşişi cina.
Mergem la râul de lângă satul nostru.
Trebuie să mergem nouă km şi jumătate.
Apa curge foarte repede, aşa că crocodilii nu stau aici.
Crocodilii şi hipopotanii se tem de apa asta atât de rapidă.
Locul spre care se îndreaptă pentru a pescui poate fi în siguranţă faţă de crocodili,
dar are un dezavantaj.
Nu putem pescui singuri...
trebuie să fim împreună tot timpul.
Când pescuim, nu ne separăm niciodată...
chiar dacă este o problemă.
Motivul pentru care locul de pescuit a lui Josphat nu reprezintă siguranţă
este poziţia lor precară...
chiar pe buza cascadei Victoria.
Nu ne este frică.
Bunicii noştrii ne-au învăţat unde să mergem.
Curajul şi priceperea lui Josphat
îi permite să pescuiască unde nici un animal nu îndrăzneşte să se aventureze.
Oamenii pot depăşi chiar şi inundaţiile şi învaţă să pescuiască pe cascade gigantice,
dar exista o faţă a unui râu unde este practic imposibil să supravieţuieşti.
Atunci când un râu se evapora şi dispare, toată viaţa dispare şi ea.
Lemagas este un păstor de cămile Samburu din nordul Kenyei.
Nu a mai plouat aici de opt luni.
Este o secetă severă şi râul Milgis a dispărut.
Lemagas a fost forţat să meargă adânc în deşert,
în căutare de mâncare proaspătă pentru cămilele lui preţioase.
Acum, ei sunt departe de casă şi rămân fără apă potabilă.
Apa este cel mai preţios lucru
pentru noi Samburienii.
În timpul anotimpului secetos...
ne rugăm zeului Naturii să ne dea apă.
Nici măcar cămilele nu pot supravieţui atât de mult fără să bea.
Lemagas ştie că există apă aici, ascunsă sub albia râului.
Dar cum poate să o găsească?
Samburu au învăţat să se bazeze pe o altă creatură nomadă,
una care de obicei circulă pe timp de noapte.
În timp ce Lemagas şi cămilele lui se odihnesc,
nu departe, un gigant găsitor de apă adulmecă în albia râului.
Trompă unui elefant, nasul, este mult mai sensibilă decât a unui om...
ceea ce înseamnă că îi poate spune unde apa este cel mai apropiată de suprafaţă.
Elefanţii trebuie să bea 100 de litri pe zi
şi poate suge opt litri de apă odată.
După ce au băut, elefanţii pleacă înainte de ivirea zorilor.
Dimineaţa următoare, devreme, Lemagas şi cămile sale sunt pe urmele elefanţilor.
Elefanţii ne ajută.
Când găsesc apă, lasă ca urme balega.
Noi urmărim balegile...
şi găsim apa.
Ei au fost pe aici, este apă pe aici.
Elefanţii au făcut o treabă minunată...
conducându-ne la această apă.
Chiar şi un curs de râu uscat are apă, dacă ştii unde să te uiţi.
Ei cânta mulţumirile lor către zei... şi elefanţi.
Câteva zile mai târziu, Lemagas se întoarce în satul său
cu amintirile bine întipărite în memorie.
El nu uită ajutorul primit în sălbăticie.
Primul lucru pe care el îl face este de a duce preţioasa apă,
nu doar turmei lui şi familiei sale, ci şi prietenilor lui sălbatici.
Lăsăm apa afară...
pentru animalele aflate în trecere.
Deoarece noi Samburu...
credem în toate lucrurile vii.
El nu uită de găsitorii nocturni de apă pentru că fără ei,
Lemagas şi cămilele nu ar putea supravieţui niciodată
atunci când sunt departe de casă.
La peste 4.000 de kilometri distanţă, în Mali, un alt râu uscat,
un afluent al fluviului Niger,
forţează un om să i-a o decizie dificilă.
Numele lui este Ouseman şi el este maestru zidar în Djenne,
un vechi oraş făcut în întregime din lutul din râu.
Treaba lui este de a întreţine moscheea din oraş,
cea mai mare şi cea mai veche clădire din lut din lume.
Este inima culturii lui Ouseman.
Islamismul este foarte important pentru noi
şi moscheea este foarte specială.
Problema Ouseman este aceasta: în fiecare an moscheea are nevoie
de un strat proaspăt de lut pentru a o proteja înainte să vină ploile.
Jos, în albia râului uscat, lutul este amestecat cu cojile de orez
şi apoi este lăsat să fermenteze.
Dar în acest an, amestecul nu a atins consistenţa dorită
şi acum ploile sunt foarte aproape.
Furtunile de praf suflă,
fiind primele semne că sezonul ploios este pe cale să înceapă.
Clădirea sacră are nevoie cu disperare o nouă "piele anti furtuna".
Două zile mai târziu, Ouseman şi prietenul său Ibrahim au reveni la râu.
Este timpul să lipim moscheea?
Lutul arată bine astăzi.
Este o mare decizie.
Vorba se răspândeşte rapid şi toată lumea vine la rău pentru a ajuta.
Toată lumea din Djenne a aşteptat tot anul această zi specială.
Buştenii care iasă în afară din ziduri sunt suporţi pentru tencuitori.
Întregul oraş lucrează pentru a proteja moscheea încă un an.
Toată lumea participa din următorul motiv:
ca să le fie ascultate rugăciunile.
Aceasta este o moscheea lut din Djenne, veche de peste 700 ani...
inima sacră a unui oraş făcut din lutul unui râu.
Relaţia noastră cu râurile nu este niciodată uşoară.
Apele lor pot să ne dea atât de multe
dar la fel de bine pot lua totul.
Vom fi mereu la mila naturii lor sălbatice şi imprevizibile.
Dar o cultură a găsit un mod inspirat de a stăpânii râurile lor sălbatice.
În nord-estul Indiei, o stâncă gigant duce până într-o lume ascunsă...
Meghalaya.
De aproape doi kilometri înălţime şi lovit de nori de furtună musonici,
acest loc este poate cel mai umed loc de pe Pământ.
O dată, 25 de metri de ploaie au căzut aici într-un an, un record mondial.
Condiţiile de viaţă de aici ridică o problemă neobişnuită,
şi asta nu este doar să te păstrezi uscat.
Aproape toată ploaia cade în timpul musonului de vară.
Râurile trec de la curgeri blânde la furioase torente.
Ele devin sălbatice şi imprevizibile şi aproape imposibil de trecut.
Harley şi nepoata lui Juliana sunt ocupaţi cu construirea unei soluţii isteţe.
Acum 30 de ani, Harley a plantat acest copac întinzător
pe malul râului şi azi o învaţă pe Juliana cum să aibă grijă de el.
rădăcinile copacului, încurcate, ajută la prevenirea spălării malului râului.
Trebuie să ai grijă la aceste rădăcini.
Asigură-te că nu rupi nici una sau să le tai.
El o învaţă pe Juliana să încrucişeze rădăcinile
peste ceea ce este acum doar o blândă curgere.
Când ajung pe cealaltă parte, trebuie să le facă să stea acolo.
Aceasta este baza unei structuri care va supravieţui oricărui potop.
Un pod viu.
Este un proiect epic pe care nici un om nu-l poate finaliza într-o viaţă,
astfel încât Harley predă cunoştinţele sale lui Juliana.
Ai grijă la asta. Îţi voi arăte cum să o faci.
Este corect aşa?
În fiecare an, Juliana va trebui să întindă rădăcinile, făcându-le mai puternice.
Dacă ea stă şi termina podul,
acesta va deveni parte a traseului navetiştilor de aici,
o reţea de zeci de poduri vii care trec peste văile din Meghalaya.
Unele dintre ele sunt vechi de mai multe secole.
Exista chiar şi punţi duble.
Acest pod viu va creşte până la 500 de ani.
Copii tăi îl vor folosii...
la fel şi copii copiilor tăi.
Cu Juliana care să aibă grijă de el, viitorul acestui tânăr pod e în siguranţă...
Durabile arhitecturi vii
vor trăi şi vor creşte pentru generaţii...
unul din foartele puţine exemple din lume
unde oamenii au venit cu o soluţie de succes şi naturală,
un mod de lucru cu natura
pentru a depăşi problemele pe care un râu sălbatic le poate provoca.
PLANETA OMULUI În spatele camerei de filmat
Pentru echipa râurilor a Planetei Umane, filmările pe râul Mekong
cu musonul la maximum a ridicat multe provocări.
În principal, cum poţi filma un remarcabil eveniment
fără a pierde aparatul de fotografiat,
echipajul, sau starul pescar, Sam Niang?
Prin cascadele Khone curge mai multă apă
decât orice altă cascadă din lume.
O îngustare a puternicului râului Mekong gâtuie migrarea peştilor
şi oferă o periculoasă, dar speculativă oportunitate.
Prima zi.
Echipajul este aici pentru a filma imagini extreme
când localnicii vor merge să prindă peşte.
Sam Niang este norocos. El are acces la propria sa mică insulă pentru a pescui.
Dar pentru a ajunge la principalul său loc de pescuit,
el trebuie să îşi rişte viaţa şi membrele.
În iunie, când vin ploile, sunt fericit.
În anotimpul ploios, nu este posibil să trec prin râu până la insulă.
Singura modalitate este să trec folosind cablurile.
Este o zonă importantă pentru pescuitul meu...
şi când peştii vin...
nimeni altcineva nu poate pescui cu mine.
Pentru a filma spectaculoasa traversare a lui Sam Niang pe sârme,
echipajului au ales un echipament care merge pe fire
şi controlează electronic aparatul de filmat,
cunoscut sub numele de "păpuşă de cablu".
Ideea e că acesta este una dintre cele mai incitante filmări,
să putem urmări pe cineva care traversează pe aceste cabluri,
camera trebuind să se mişte odată cu el şi apoi să arate răul foarte învolburat.
Dar instalarea unui astfel de sistem hi-tech peste un torent furios
nu este foarte uşor şi necesită un specialist în traversări.
Tocmai încercăm să trecem cablul dincolo, pentru păpuşă,
deci localnicul va trebuii să treacă firele, ceea ce el face în fiecare zi.
În timp ce Tim lucrează la cabluri, restul echipei
se concentrează asupra filmării torentului din diferite unghiuri
chiar şi din praguri.
Voi merge doar aici. Nu va dura mult. Doar două sau trei minute.
Mick O'Shea a fost primul om
care a mers vreodată pe tot fluviu Mekong, din Tibet până în sudul Chinei,
doar pentru că omul să aibă o imagine din punctul de vedere a peştelui.
Dar chiar şi el cedează în faţa forţei torentului fluviului Mekong.
caiacul lui este supt de puternicul curent şi dus în aval.
După câteva minute îngrijorătoare, Mick reapare, având controlul din nou,
în siguranţă, dar scuturat.
Ziua a treia.
Cu noul respect descoperit pentru puterea Mekongului,
echipajul revine pe teren solid.
Folosind un braţ de patru metri, ei îl urmăresc pe Sam Niang
cum negociază un înşelător afloriment stâncos
pentru a-şi arunca năvodul.
De-a lungul şi în jos, Bine? Şi pe... Bun.
Acum, Tim are cablurile pregătite pentru păpuşă.
Vrei asta acolo sus?
Vine un nor masiv.
Imediat ce este la locul ei, cerurile se deschid.
Este ultimul lucru de care au nevoie.
Filmarea cu păpuşa se opreşte pentru motive tehnice şi de siguranţă.
Pe ploi şi vânt puternic...
îmi este frică să folosesc cablurile.
Mi-e frică să nu cad în apă.
Dacă cineva cade în apă, moare.
E doar o mică monstră de ploaie. Cred că ploaia nu se mai joacă!
Generatorul nostru de aici s-a udat.
Încercam să descărcăm filmările, ca să le putem continua mâine.
Dar ploaia poate oprii computerul şi camera.
Dumnezeu ştie ce se va întâmpla.
Electronicele au supravieţuit bine ploii.
Da.
În dimineaţa următoare, este clar că aşa cum se temeau,
apa a intrat în electronice.
Deci, ce nu merge acum?
Pentru moment, nu mai avem motor,
va trebui să o tragem manual înainte şi înapoi cu un cablu.
Vom folosii o contragreutate ca să o mişcăm...
Aşa am făcut ani de zile.
Deci, tehnologiile noi, moderne sunt înlocuite de vechiul modul de folosire.
Absolut, da!
Ziua a şasea.
Am de gând să merg acolo acum şi să pornesc camera.
O, doam... Bine.
Echipajul a terminat cablul camerei păpuşă, aşa că acum este timpul să fie creativi.
Lumina, păpuşa, echipa de siguranţă şi, cel mai important, Sam Niang,
toţi trebuie să lucreze la unison.
Dă-i drumul!
Am rotit-o în direcţia greşită.
Bine, Tim.
Nu.
Aproape, aproape.
Adu-o înapoi, da.
Dă-i drumul.
Nu. Încă nu!
Sam Niang pare foarte fericit acolo, nu-i aşa?
Sunt cu sufletul la gură de fiecare dată când el trebuie să meargă pe acel cablu.
Arăţi foarte fericit şi eu sunt foarte îngrijorat!
Soarele iasă din nori şi în cele din urmă totul începe să meargă bine.
Da, avem ceva ce putem păstra!
Este minunat!
Mulţumesc foarte mult.
Da!
Ce uşurare.
În ciuda piedicilor, echipa Planetei Omului a reuşit.
Traducerea: claus68/SubTeam www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Transcript: www.addic7ed.com