Scuzaţi-mă, au fost raportate focuri de armă.
- Dna detectiv Wells? - Da.
Costă 24,80$.
Include şi reducerea pentru poliţişti.
- Prânzul! Luaţi cât e fierbinte! - Drăguţ din partea ta, detective.
Poftim!
Kebab, cu adaos de roşii, la fel ca vinerea trecută.
- Exact. - Pentru tine, kebab de pui.
Ai uitat să le spui să nu pună salată arăbească, aşa că le-am spus eu.
- Mulţumesc! - Nu a fost ideea mea.
- Ţi-ai amintit de adaosul de sos? - Adaosul de sos.
Îmi plac festele, dar ador răzbunarea.
- Poate îmi vor trebui luni sau ani... - Dar nu uiţi niciodată.
Chiar aşa? Sunt aici de cinci luni, iar voi plănuiţi acum o iniţiere?
Asta e iniţierea de la şase luni, o tradiţie străveche la secţia 117.
Nu vrei să ştii ce se întâmplă la 11 luni.
Omucideri Queens.
Bună ziua, detective! Sunt pe punctul să omor pe cineva.
Foarte amuzant, Roe.
E ora 1:38. La 1:56, va muri altcineva.
Cine e?
Ar trebui să întrebi "unde". Cineva va muri peste 16 minute.
Ai spus "altcineva". La ce te-ai referit?
Bună întrebare! Ieri după-amiază, în parcul Raritan Bay, New Jersey.
Chiar între ochi, dacă mi se permite un clişeu.
Sună în Jersey, să vezi dacă s-a întâmplat ceva ieri, în parcul Raritan Bay.
- Cum te numeşti? - Ai doar 15 minute.
Spune că ieri, în Jersey, a împuşcat un tip în cap.
Şi va omorî din nou peste 15 minute.
Un bărbat de 38 de ani, care îşi plimba câinele, a primit un glonţ în cap.
- Nu există suspecţi. - Deocamdată.
- Poate fi o farsă. A apărut în ziar? - Nu şi localizarea rănii.
Victima a fost împuşcată în frunte şi au ascuns presei acest aspect.
Tipul ăsta ştia. Cred că spunea adevărul. Mai avem 14 minute.
Unde o fi?
O pun pe Tanya să urmărească apelul telefonic.
Se auzeau sunete. Am putut să aud voci pe fundal, în timp ce vorbea.
- Cineva va muri peste 16 minute. - Atenţie, se închid uşile!
Un metrou...
Următoarea staţie, Queensborough Plaza.
- Poţi afişa o hartă? - Da.
Aici. Strada 45 şi Courthouse Square. Court Square, avem 12 minute.
- Nu ştiu, poate nu suntem unde trebuie. - Sau tipul ăla era doar un ţăcănit.
Gata, au trecut cele 16 minute.
Ajutor! Chemaţi o ambulanţă!
Dumnezeule! Vă rog, ajutaţi-l!
Unforgettable Sezonul 1, episodul 14
Traducerea şi adaptarea: Cristy77 www.niftyteam.ro
Victima, Derek Wallen, e psiholog, are un cabinet pe Strada 34
şi alerga cu o prietenă, Moira Eastlake. Roe se ocupă de ea.
Nimeni nu a auzit împuşcătura, corect? Probabil a folosit un amortizor.
Am făcut tot posibilul să blocăm piaţa, dar există riscul să treacă.
Cineva trebuie să fi văzut ceva.
În plus, într-o piaţă deschisă ca asta, trebuie să fie camere de luat vederi.
- Mike şi Nina strâng tot ce pot. - Mulţumesc foarte mult!
Mi-a spus că acum era bine şi alergau, iar în clipa următoare a căzut,
iar ea n-a văzut nimic.
- Ce relaţie era între ei? - Niciuna.
S-au întâlnit la Restaurantul Java Hut şi au început să alerge acum o lună.
Crede că e divorţat şi nu are copii.
Vreau să-i comparăm profilul cu cel al victimei de ieri, din Jersey.
Cred că glumeşti!
Ce faci? Scuzaţi-mă! Doamnă, nu puteţi fi aici!
Trebuie să vă cer să plecaţi.
Cum rămâne? Îmi vei cere, trebuie să-mi ceri, sau îmi ceri?
- Carrie... - Ăsta este locul crimei.
Cum ţi-ai dat seama? De la plaga deschisă din zona parietală a craniului?
- Eu de-acolo am indiciul. - Carr...
Dacă nu faci parte din echipa medicului legist...
Ea e medicul legist.
Joanne Webster, spune-mi Jo. Şi tu?
Carrie Wells, spune-mi Carrie.
Locotenent Al Burns, el e detectivul Roe Saunders.
Scuze pentru neînţelegere.
O apărătoare energică a locului crimei nu are nevoie să se scuze.
Ca să fim sinceri, e doar a doua zi pe acest post,
aşa că nu am încă legitimaţie. Se pare că plastifierea
şi câştigarea meciurilor de baseball nu au lovit încă acest cartier.
Deci, Jo, ce avem aici?
Evaluarea mea iniţială e... Nu scrie asta!
Avem o plagă de intrare cu diametrul de un centimetru în scuama osului frontal
şi o plagă de ieşire de nouă centimetri sub linia mediană posterioară,
traumă compatibilă cu o armă foarte rapidă.
- Un lunetist. - Da.
Are sens.
Partenera lui de alergare nu a văzut pe nimeni, doar că a căzut brusc.
Crezi că poţi estima unghiul de intrare a glonţului?
- Poate Jeter să marcheze doi? - Nu la fel de repede cum obişnuia.
Presupunând că tipul traversa piaţa, mergând în această direcţie,
că are 175 de centimetri şi că glonţul a intrat la un unghi de 120 de grade,
aş spune că a fost împuşcat de acolo.
Etajul patru, a treia fereastră din dreapta.
Era deschisă înainte de împuşcături, iar acum e închisă.
- De unde ştii? - Am o memorie foarte bună.
Să mergem!
- Chiar ştie de la ce fereastră? - Poate Jeter să marcheze doi?
Iau înregistrările video de pe hol.
Tot etajul a fost închiriat unei firme de vânzări prin telefon,
până acum două luni. De atunci e liber.
- Al, priveşte! - Da, perfect. Să fie cam 150 de metri?
- E antrenat. Să zicem că e militar? - Wallen alerga chiar înspre el.
Victima din Jersey a fost împuşcată tot în frunte.
- Deci le vede feţele. - Chiar între ochi.
Uitaţi-vă la astea. Sunt aici de cel puţin o zi, poate două sau trei.
Tipul a explorat locaţia, anterior. Vom vedea dacă putem obţine amprente,
sau probe ADN din mâncare, dacă suntem norocoşi.
Vă daţi seama că aţi vorbit cu Joanne Webster?
- Da. - Glumeşti?
Am fost pe punctul de a-i spune să nu contamineze locul crimei.
Mă bucur că n-am făcut-o.
Mă duc să văd ce e cu înregistrarea video.
Mă duc să aduc anchetatorii.
Cine e Joanne Webster
şi de ce toată lumea se poartă ca şi cum ar fi al doilea Mesia?
Joanne Webster a fost medicul legist şef din New York.
Ani de zile s-a certat cu primarul.
Cea mai recentă dispută a vizat alegerea procurorului.
Avea o vechime prea mare ca să fie concediată,
aşa că i-au revocat funcţia administrativă şi au trimis-o în Queens.
Foarte inteligentă, spune ce gândeşte.
- Genul meu. - Da, te-ai înţeles foarte bine cu ea.
Cât de curând, o să mergeţi la manichiuristă împreună.
- Chiar aşa? - Norocul tău că nu va rezista prea mult.
Asta s-a spus şi despre mine.
Ce ştim despre victime?
Ieri, Theodore Rosio, 38 de ani, vânzător de maşini
din Perth Amboy, New Jersey.
A crescut la periferia oraşului Albany. A studiat la University of Rochester,
căsătorit, doi copii.
Azi, dr. Derek Wallen, 39 de ani, psihoterapeut din Jamaica.
A crescut în Yonkers, a studiat la New School.
Nu provin din acelaşi mediu.
Poate că lunetistul nostru a cumpărat o rablă de la Rosio
şi a făcut terapie cu Wallen.
Dacă aşa s-a întâmplat, vom afla.
Compar listele cu prieteni, membri de familie, şi angajaţi,
să văd dacă există vreo legătură.
- Dar celălat loc al crimei? - Cei din Jersey ne-au trimis ce au.
Analiza preliminară indică un glonţ de acelaşi calibru,
încercăm să identificăm arma.
Rosio îşi plimba câinele, ceea ce făcea după un program regulat.
Wallen alerga în fiecare zi, la aceeaşi oră.
Tipul nostru l-a urmărit.
Aşa se explică mâncarea la pachet din birou.
Dar cel care a sunat-o pe Carrie? Aţi putut urmări apelul?
Numărul e al unei cartele preplătite. Dar nu renunţ.
Există metode de triangulare a semnalului folosind puncte similare de receptare...
- Te ţin la curent. - Mulţumesc.
Am aflat ceva despre Wallen.
Două zile pe săptămână era voluntar la Spitalul Veteranilor.
Recent, a avut un incident cu... Louis Bane, un fost puşcaş marin.
Se pare că Bane a ameninţat mai mulţi doctori.
Se potriveşte cu teoria militarului.
Îl caută de câteva săptămâni, dar a dispărut.
Să vedem dacă Bane are vreo legătură cu prima victimă, Rosio.
Atunci suntem pe drumul cel bun.
Potrivit poliţistului de la centrală, tipul a întrebat de tine.
Nu e nimic personal în acest apel telefonic.
Săptămâna trecută, am fost menţionată într-un articol din ziarul "The Post".
Poate că de acolo îmi ştie numele.
Oricum ar fi, trebuie să-ţi verificăm cazurile vechi, ca să fim siguri.
- Cum de numele meu nu apare în ziare? - Ar trebui să ai ceva inteligent de spus.
Cred că e datorită părului roşcat. Mă gândesc să mă vopsesc în seara asta.
- Roz, blond sau... - Da.
Carrie Wells.
Bună, Carrie! Îţi aminteşti de mine?
Cum aş putea să te uit?
Corect. Cum ai putea?
Îmi ştii numele. Cum de eu nu-l ştiu pe-al tău?
Cu timpul.
Dacă vom avea o relaţie, trebuie să-ţi spun cumva.
Ce spui de Fred? Deci ce e, Fred?
Îmi pare rău pentru azi-dimineaţă. Ai întârziat puţin.
A fost drăguţ să mă laşi să aud anunţul de la metrou.
Ce e ăsta, un fel de test?
Unul pe care l-ai trecut.
Numai că Derek Wallen e mort.
Nu a fost vina ta. Oricum murea.
Ce urmează, Fred? Încotro te îndrepţi?
Nu contează încotro mă îndrept, ci unde am fost.
Asta e o ghicitoare?
De ce, te-am pus în încurcătură? Ai nevoie de o mână de ajutor?
Scuze!
Fred! Nimic?
- Unde te duci? - În parcul Raritan Bay, unde a ucis ieri.
- Mă vrea în Jersey. - De asta ar trebui să stai aici.
Al, trebuie să mă duc, e un alt test.
Ai trecut testul? Mi-au îngheţat picioarele.
Dacă aş fi ştiut întrebările, aş fi aflat răspunsurile.
Am o întrebare pentru tine...
De unde ştii că nu eşti în vizorul lui chiar acum?
- Dacă voia să mă omoare, aş fi fost... - Ai fi fost moartă. Faimoasele cuvinte.
M-a vrut aici pentru un motiv. Vrea să văd ceva.
Nu e nimic în jur.
Teddy Rosio a fost împuşcat între ochi, dar unde... te-ai ascuns?
De ce, te-am pus în încurcătură? Ai nevoie de o mână de ajutor?
Prea uşor, Fred.
- Cred că am trecut testul. - Vrei o medalie de aur?
Ar merge şi nişte aplauze.
Chiar aici.
Sunt cel puţin 300 de metri. Băiatul nostru chiar se pricepe.
Carrie!
Nu i-am văzut faţa.
Aş zice că a devenit ceva personal.
- Fiindcă e ceva personal. - Oamenii au fost ucişi, corect?
Sunt singura noastră legătură cu el.
Cât timp voi vorbi cu el, avem o şansă să rezolvăm...
Nu îl las să ne conducă. E prea periculos.
- Eu voi conduce. - Nu voi risca.
Vrei să nu-ţi mai faci griji pentru mine?
Sunt îngrijorat pentru cazul nostru şi nu-mi place să fiu condus
ca un taur cu belciug în nas.
Dacă fac ce trebuie, îl voi conduce eu pe el.
Al, ştii că mă pricep la asta.
Bine, dar ai libertate de mişcare limitată.
Îmi place ideea. Poate ar trebui să-mi pun un belciug în nas.
Da, îmi place ideea.
L-am sunat pe Mike Solloway din Syracuse.
I-am cerut dosarele tale vechi, cu trăgători neidentificaţi,
în caz că tu şi "băiatul de la telefon" aveţi un trecut comun.
Mulţumesc! Foarte drăguţ din partea ta! Mă voi face comodă.
Până aici! Am verificat fiecare parametru de cel puţin douăsprezece ori.
Nu găsesc nicio legătură între cele două victime.
Am crezut chiar că au acelaşi podolog, dar unul e dr. Black, iar altul dr. Blake.
A fost podologul din studiul cu unghiera.
Ce mai ai?
Nu prea mult. Rosio şi Wallen au cam aceeaşi vârstă.
Am vorbit cu familiile, cred că au fost copii problemă...
luau marijuana, chiuleau de la şcoală.
Nu e nimic în cazierul lor judiciar, ca tineri, dar ar fi fost şters până acum.
Pista cu veteranul pe care l-a tratat Wallen e o fundătură.
A făcut ameninţări destul de violente, dar alibiul îl scoate din cauză.
A fost la doctor, să probeze protezele pentru mâini.
- Frumos birou! - Mulţumesc!
Nu e mare lucru, dar noi îi spunem... camera echipei.
- Ar trebui să vezi ce mi-au dat mie. - Voi sunteţi încă la Staten?
Dacă prin "încă" vrei să spui "după 87 de ani", atunci da.
Jur că l-am avut pe John Wilkes Booth într-un frigider de acolo.
Bun venit în Queens!
Nu mă plâng. E confortabil.
Şi îi văd pe anchetatorii care lucrează pentru mine.
Pe First Avenue, aş merge zile în şir fără să am contact cu cei vii sau morţi.
Dar îmi place să merg la locul crimei.
Nu am mai ţinut un scalpel în mână de ani de zile.
Am uitat cât de mult îmi lipsea.
M-ai pierdut la ultima frază.
Am grăbit autopsia lui Wallen.
Prietena mea, Marty Singer, a făcut acelaşi lucru cu prima victimă.
Nu avem nimic despre plăgi şi din ceea ce ştim deja,
cei de la balistică au găsit o potrivire. E aceeaşi armă la ambele crime.
Probabil o Dragunov sau o Sako. Arma clasică a lunetiştilor.
- Semiautomată. Venerabilă. - Grozav! O vom introduce în program,
vom verifica magazinele de arme, expoziţiile, să vedem ce apare.
Grozav!
- Sună iar. - Am plecat.
Linişte!
Asiguraţi-vă că e direcţionat spre Tanya.
Fred, ce mai faci?
Ai găsit mica mea surpriză?
Te referi la poză. Bună treabă! M-ai luat din partea care mă avantajează.
Mă bucur că ţi-a plăcut.
Eşti un trăgător foarte bun, Fred, scuză-mi jocul de cuvinte.
Simţul umorului... Cred că e important în meseria ta.
Ştii ce e şi mai important, Fred?
Gestionarea timpului... iar acum nu am timp... pentru tine.
Ce e? Mi-ai spus să conduc.
Ce s-a întâmplat cu "ţine-l de vorbă, urmăreşte apelul"?
Ce pot să spun? M-a enervat.
E prea isteţ să fie prins urmărind telefonul.
E şi arogant, autoritar şi îi plac provocările. E ca toţi lunetiştii.
Mulţumesc foarte mult! Iar acum, eu sunt provocarea lui.
- Nu mai eşti, i-ai închis. - Va suna din nou.
Şi când o va face, va dori să-şi reafirme dominarea.
- Poate că, atunci, va face o greşeală. - Sau poate că e ofticat că i-ai închis.
Mai omoară şase oameni şi te sună să te înjure.
Cred că s-a întrerupt.
Bine jucat! Sunt impresionat!
Nu mă joc, Fred. Suntem foarte ocupaţi. Trebuie să prindem un criminal.
Cum merge?
Sunt destul de optimistă. Îmi place vânătoarea.
Mă bucur să am o parteneră desăvârşită. Să ai o vânătoare plăcută!
Super! Acum e partenerul tău. Sper că ştii ce faci.
- Care e problema, Al? - Nu eşti invulnerabilă, ştiai?
Dar am avut dreptate, a sunat din nou. Într-un fel, tipul ăsta vrea să fie prins.
În alt fel, vrea să-ţi zboare creierii, înainte să o facem noi.
Voi avea grijă, îţi promit.
Şi eu! În seara asta stai la un hotel şi îţi pun un poliţist la uşă.
- Nu! - Nu se discută!
- Întotdeauna se discută. - Nu întotdeauna se discută.
- Spune când anume. - Ştii şi tu.
- Atunci? - Da, atunci.
Bine. Dar nu stau la hotel. Rămân aici, în caz că sună.
Bine. Dar nu pleci de aici singură, indiferent ce oră e.
- Bine. - Bine.
S-a discutat.
Mi-a plăcut cum ai tratat problema. A fost inteligent.
- Sau prostesc. - Mi-a plăcut că nu ţi-a păsat.
- Că pot avea probleme. - Mie-mi spui?!
- Aşa e. Tu şi noul procuror. - Am spus doar ce au spus şi alţii.
- Numai că tu ai spus cu voce tare. - Da. În emisiunea "The View".
"Dacă trimiterea la închisoare a oamenilor nevinovaţi e preţul pe care trebuie
să-l plătim pentru a ne apăra libertăţile, atunci, în curând,
nu vom mai avea libertăţi care să merite a fi apărate."
- Impresionant. - Sunt impresionată că ţi-ai amintit.
- Da. - Dar asta faci tu, nu-i aşa?
- Fred nu e unicul care ştie despre tine. - Acum, eu sunt flatată.
Poate că eu ştiu prea mult. M-am uitat în dosarul surorii tale.
Ar trebui să vorbim cândva, despre asta.
După 28 de ani, nu am decât... o pistă care duce... nicăieri.
- Deci nu prea avem despre ce vorbi. - Dar nu renunţi.
Uneori îmi doresc s-o pot face.
A fost un criminal în serie în Long Island.
Tipul a luat prima victimă pe 4 iulie 1976. O adolescentă.
A lăsat o amprentă palmară parţială de la mâna dreaptă, pe rucsacul ei.
După 22 de ani şi 16 sau... Dumnezeu ştie câte alte victime,
toată lumea a renunţat.
Dar în fiecare an, ca un ceasornic, pe 4 iulie verific amprentele în sistem.
- Ai avut noroc? - Nu.
Până pe 5 iulie 1998, când am găsit o potrivire.
Un profesor la clasa a şasea, care a trăit toată viaţa acolo.
Amprentele lui erau în sistem fiindcă a contestat o amendă.
În meseria asta nu poţi renunţa niciodată. Dar ne face să avem multe nopţi lungi.
Noapte bună!
- Fred? - Cu detectivul Wells, vă rog.
Scuze! Cine e?
Sunt Maria Belen, de la Spitalul Darien Memorial.
Am numărul dvs de la o rudă a lui Allyson Tate.
Ne-a spus că dvs vă ocupaţi de cazul ei, şi că ar trebui să vă contactez...
Staţi puţin, mai rar. Allyson Tate?
Da. A fost împuşcată azi-dimineaţă, la 6:15, în gara Darien.
Trăieşte?
Desigur. E la Terapie Intensivă, dar ne aşteptăm să-şi revină.
- Cine v-a dat numărul meu? - O rudă a dnei Tate. Cred că dl Fred.
Într-o clipă mă despărţeam de soţul meu, iar în cealaltă tot trupul mi-a explodat.
Mi-au spus că glonţul a ieşit. Presupun că ăsta e un lucru bun.
- Duane de-abia a plecat. - Unde e dl Tate?
S-a dus să-mi ia lucrurile. Cred că voi sta o vreme aici.
- Îi cunoaşteţi pe bărbaţii aceştia? - Nu i-am văzut niciodată.
Scuze!
Aţi spus că vă despărţeaţi de soţul dvs. Pleca în călătorie?
Nu. L-am dus la tren. Lucrează în oraş.
De regulă, se duce singur, dar aseară...
...ne-am certat şi, ca să ne împăcăm, l-am dus eu.
Bine. Mulţumesc!
Vom reveni mai târziu, dar acum odihniţi-vă.
Scuze!
- Cum vă despărţeaţi de soţul dvs? - Nu înţeleg.
Trebuie să ştiu în ce poziţie stăteaţi atunci când vă despărţeaţi.
Nu ştiu. Ieşea din maşină şi... l-am luat prin surprindere.
- De ce? S-a întâmplat ceva? - Aţi fost împuşcată din spate?
Da.
Nu ea a fost ţinta. Soţul dvs e acasă?
- Cred că da. Ce se întâmplă? - Trebuie să vorbim cu soţul dvs.
Totul va fi bine.
Sunt locotenentul Al Burns, NYPD.
Trebuie să trimiteţi imediat o echipă pe Stonybrook Road nr. 146.
- Sunteţi Duane Tate? - Allyson e bine?
Trebuie să vorbim cu dvs.
N-au fost telefoane, scrisori de ameninţare, e-mailuri?
Nimic de genul ăsta.
Mă ocup cu împrumuturile imobiliare şi refinanţările.
Din cauza recesiunii, lumea nu e fericită, dar în zonă, toţi o duc bine.
- Îi cunoaşteţi pe bărbaţii ăştia? - Sunt cei care au murit? Cred că nu.
Staţi puţin!
Dumnezeule! Da, îi ştiu. A trecut mult timp de-atunci.
Acum 20 de ani, am avut probleme.
Judecătorul m-a pus să aleg între închisoare şi tabără.
- Tabără? - Broad Meadow.
E o fermă lângă graniţa statului.
Luau copii dificili, ca mine, şi ne arătau cât era de greu.
- Bărbaţii ăştia au fost şi ei acolo? - Da. Noi trei am fost o echipă.
Copii violenţi, cei mai răi. De asta, ceilalţi ne lăsau în pace.
Am speriat chiar şi câţiva îndrumători. Ne lăsau să scăpăm nepedepsiţi.
Se pare că ţi-ai făcut câţiva duşmani.
Nu ştiu. Eram toţi la fel, încercam să ieşim la liman.
Nu a fost nimic personal.
Cu tot respectul, dle Tate, cineva ia totul ca pe ceva personal.
Vom avea nevoie de numele tuturor copiilor care erau acolo la începutul anilor '90.
- Unde era? - Munţii South Taconic. O zonă frumoasă.
Până când am fost transferat, am făcut cel puţin o excursie pe an în acea zonă.
Acolo sunt cu Allyson, la Crown Gorge. Vremuri mai bune.
Sunt aici de cel puţin o zi, poate două sau trei.
- Ce e Crown Gorge? - E un loc lângă tabără.
Ne obligau să alergăm pe-acolo şi a început să-mi placă.
Poate că e o nebunie, dar cred că tipul ăsta are ceva cu coroanele.
Mai ales, Crown Gorge.
Te gândeşti la cineva anume, sau la un motiv?
Nu.
Ce e?
Nimic. Doar că...
Era un puşti. Nu făcea parte din grupul nostru.
Tatăl lui era din zonă, lucra la fermă. Era unul din acei oameni.
Nu era în toate minţile şi toată lumea o ştia.
Într-o zi, eu, Teddy şi Derek am decis să ne distrăm puţin cu el.
- A fost acum mult timp. - Bine, continuaţi!
L-am luat la Crown Gorge. E un singur drum de acces.
- Am jucat... un joc. - Ce fel de joc?
- Vânătoarea. - L-aţi vânat?
Numai cu pietre şi alte chestii.
Dar îmi aduc aminte cum se holba la mine, cu faţa aia nătângă, cu sângele curgând.
- Nu mă prea gândesc la asta. - Cum îl chema?
Toată lumea îi spunea Sparky.
Ştii pe cine am putea contacta la Broad Meadow?
E închisă de ani de zile, dar poţi încerca la Dick Simons, fostul director.
Aveam 17 ani. Nu mai sunt aceeaşi persoană.
Se pare că nici Sparky nu mai e.
Nu regret acei ani. Am ajutat mulţi băieţi tineri.
Dar viaţa e mai liniştită acum. Poate prea liniştită.
Dle Simons, vă amintiţi de un băiat căruia i se spunea Sparky?
- Da, aşa i se spunea lui Lester Collins. - L-aţi cunoscut?
Să spunem că am încercat să-l cunosc.
Tatăl lui, Gordon, venea la fermă, deci cunoştea situaţia.
Dar Lester... era unul din acei băieţi care îţi frâng inima.
- Cum aşa? - Nu înţelegea ce vor oamenii de la el.
Tinerii au propriul limbaj, cu semne şi gesturi.
Lester nu a putut învăţa acest limbaj, ceea ce făcea să fie exclus.
Voia doar să fie ca toată lumea.
Mi-e teamă că ceilalţi băieţi au făcut ca asta să nu se întâmple.
Ar fi fost mai uşor dacă ar fi avut un handicap mental, dar el era inteligent.
Ştiţi unde îl putem găsi pe Lester?
Am ţinut legătura cu Gordon până acum opt ani, când a murit.
Cred că Lester a locuit cu el, după ce a plecat din armată.
- A fost în armată? - Da.
- Ştiţi de ce a plecat? - A fost dat afară.
Carrie!
- Te întrerup? - Nu ştiu, depinde de ce ai.
Am împrumutat un program clasificat de urmărire a apelurilor telefonice,
pe care FBI-ul l-a împrumutat de la NSA. I se spune Spider Bot. E tare, nu?
Trece prin reţeaua de internet ca printr-o reţea celulară,
- în ciuda milioanelor de... - Muşte.
- Dacă aşa vrei! - Exact aşa.
...până când găseşte ceva suculent. În cazul ăsta, trei chestii suculente.
Apelantul tău... e unul dintre aceste trei numere.
Bravo, Tanya! Bună treabă!
Dacă vine de la tine, înseamnă foarte mult.
- Despre ce vorbiţi? - Despre biologie. Nu te-ar interesa.
- Îmi place biologia. - Da? Tanya a prins o muscă.
Tanya, a mers?
Ce e? Ai spus că ai folosit BR-631 ca să găseşti trăgătorul.
Putem să-l sunăm?
Tanya!
Formăm numerele celor trei celulare cu cartele preplătite.
Bine. Primul număr.
Cine e? Jessie?
Nu e Jessie.
Cu cine vreţi să vorbiţi? Vă pot ajuta?
- Nu, mulţumim! - Ai fi putut cere camera.
- Bine, următorul. - Al doilea număr.
Alo? Cine e?
Am greşit numărul. Scuze!
Mergi la aeroport?
Nu, aş vrea eu.
- Al treilea e cu noroc. - Să-i dăm bătaie.
Al treilea număr.
Alo?
De ce ţi-a luat atât de mult timp?
De ce eşti aşa de greu de prins?
Sunt facil. Găseşte-mă şi îţi voi arăta ce facil sunt.
Sigur, spune-mi unde eşti.
Nu poţi vedea pe calculator? Ar fi trebuit să-mi iei urma până acum.
Ai putea să-mi spui unde eşti şi să simplifici lucrurile, Lester.
Foarte bine! Te-ai ridicat la nivelul reputaţiei.
Şi poţi să-mi spui Sparky.
Nu, fiindcă Sparky a fost o victimă, un tânăr torturat.
Lester Collins e un asasin.
Nu-mi ţine o prelegere despre trecut. Timpul nu se mai întoarce.
Ştii mai bine ca oricine.
Da, ştiu.
Şi nu contează câţi oameni omori, Lester,
Sparky va fi tot acolo, prins în capcană în Crown Gorge, singur şi îngrozit.
Corect. Nu am avut scăpare. Şi nici el nu are scăpare.
Cine e el, Lester? Deja îl avem pe Duane Tate.
I-ai omorât deja pe Rosio şi Wallen, cine a mai rămas de omorât?
Mai vedem. Şi tu poţi vedea. Dar să nu întârzii.
Cam la 14:27. Aveţi vreo două ore. Poate îl vom salva. Succes!
Lester!
- L-am prins? - Aşa aş spune.
Bine.
Între străzile 35 şi 38, respectiv 1 şi 3.
E cea mai densă zonă rezidenţială din oraş.
Vrea să-l vânăm. Îi face plăcere. Trebuie să aflăm pe cine vânează el.
Cine crede el că merită să moară?
Ne lăsau să scăpăm nepedepsiţi.
Toţi eram la fel. Încercam să ieşim la liman.
Asta a spus Duane Tate. Erau copii. Nu erau responsabili.
Cine era? Adulţii, personalul.
Se va duce după unul dintre îndrumători.
Trebuie să aflăm cine a avut grijă de copiii ăştia.
Oricine ar fi, mai are de trăit doar o oră şi 56 de minute.
Am vorbit cu prietenul nostru, Duane Tate.
Ne-a dat numele îndrumătorilor?
Sigur, numai că n-a putut să-şi amintească numele de familie.
Se foloseau doar prenumele în Ferma Veselă, sau ce naibii era.
Am un Brian, un Louis, doi John şi un Tuffy.
Ce-i asta? O pungă de gunoi?
Dar directorul taberei, Richard Simons?
Am încercat, dar a intrat căsuţa vocală. Poliţia locală şi statală îl caută.
Bine, ocupă-te de asta. El ar putea fi următoarea victimă.
Fiţi atenţi! Am parcurs lista dată de Simons,
cu angajaţii de la Broad Meadow, din perioada 1990-1993.
Numai trei dintre foştii îndrumători trăiesc, în prezent, în zona New York-ului.
Dl Charles Olsen trăieşte în Hartsdale. Lucrează la o casă de schimb valutar.
Lovell Ramirez din Bronx. E administrator la Şcoala nr. 63 din Brooklyn.
Patrulele de poliţie se îndreaptă spre cei doi.
- Cine e al treilea? - Dl Barry Tanner, din Atlantic Highlands.
E asistent manager la magazinul Bergdorf.
A plecat acasă devreme, fiica lui are un recital de dans.
Poliţia din Jersey se îndreaptă spre casa lui.
Unde e Atlantic Highlands?
În Jersey Shore, trebuie să iei feribotul.
Era doar o cale de acces.
Nu am avut scăpare şi nici el nu are scăpare.
- De unde pleacă feribotul? - La ce te gândeşti?
Lester a spus că următoarea lui victimă nu va avea scăpare,
că va fi prins în cursă, aşa cum a fost şi el când era copil.
Dacă te urci cu un asasin pe feribot, aş spune că eşti prins în cursă.
Să împuşti un tip pe vapor? E o nebunie, ai cădea şi tu în cursă.
Poate e planul perfect. E linişte, nimeni nu aude din cauza vântului.
Arunci puşca peste bord, te amesteci în mulţime.
Feribotul pentru Atlantic Highlands pleacă...
De la intersecţia canalului East River cu Strada 35.
Destul de aproape de locul unde l-am localizat pe Collins
- Când e următorul feribot? - La 14:27.
Mai sunt 34 de minute.
- Ai găsit ceva? - Oricum, nu o va face aici.
Ai dreptate.
- Rămâi la vedere. - Bine.
Lester!
Pune arma jos!
Pune-o jos, Lester!
Carrie!
Bună treabă! Bravo! În seara asta fac cinste.
Ştiu că o să sune ciudat, dar sunt puţin dezamăgită.
De ce? Fiindcă, la final, nu a avut nimic de spus în apărarea sa?
Nu voi şti niciodată de ce m-a ales pe mine.
Să ştii că marii sociopaţi sunt şi egocentrici.
Tu, îţi place sau nu, te-ai făcut cunoscută,
iar lor le place să se confrunte cu cei mai buni.
Nu vreau să mă laud, dar în vara lui '77, David Berkowitz, fiul lui Sam,
mi-a trimis o cutie cu trufe de ciocolată.
Erau delicioase.
- Vă deranjez? - Nu ştiu, ce-ai aflat?
E ciudat. Am fost sunat de Poliţia locală din New London.
Ştiţi că le-am cerut să-l găsească pe Richard Simons,
tipul cu care aţi vorbit la magazinul de bricolaj.
- Şi l-au găsit? - Da, l-au găsit.
Într-un canal de scurgere de pe autostrada I-95.
Medicul legist spune că e mort de trei zile.
Trei zile? Nu se poate! Am vorbit cu el ieri.
Da? Aţi vorbit cu tipul ăsta?
- Nu, ăsta nu e Simons. - Ba da.
A fost identificat, iar amprentele digitale confirmă.
Atunci noi cu cine am vorbit?
Cu Sparky.
Nu, l-am văzut pe Collins când i-am adus cadavrul.
Nu semăna deloc cu tipul ăla.
Încă ceva, de la autopsia lui Simons.
- Aceste numere. - E un număr de telefon.
Foloseşte telefonul meu.
Bună, Carrie! Aşteptam să mă suni. A fost o plăcere să lucrez cu tine.
Şi mi-a făcut plăcere să-i cunosc pe colegii tăi,
Costello şi Inara.
Toţi aţi cooperat foarte frumos. Şi bietul Lester şi-a jucat bine rolul.
Cum ai reuşit?
N-am făcut mare lucru.
Lester era pregătit, eu i-am dat doar un imbold.
Cândva, poate îţi voi mai trimite unul.
De ce?
De ce nu?
De ce eu?
Ştii de ce.
Nu te gândi prea mult la asta. Pe curând, Carrie!
Scuzaţi-mă, dle avocat, Completul de judecată a revenit în sală.
Pe curând, Carrie!
Traducerea şi adaptarea: Cristy77 www.niftyteam.ro