EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Hvilken sang spilte de?
- Når da? - Da alt begynte.
De spilte "Kiss the Devil". En av deres største hitlåter.
Den vi hadde ventet på.
Det er nesten som om...
...de ville angripe oss mens vi koste oss som mest.
Sto du borte ved scenen på det tidspunktet?
- Nei. - Ikke det?
- Nei. - Men du sa du sto helt foran.
Ikke på det tidspunktet. Da sangen startet, var jeg nede ved baren.
Det er viktig at du forteller oss akkurat hva som skjedde.
Jeg dro for å kjøpe et par øl og var på vei tilbake til Alex.
Jeg trengte meg forbi alle som danset.
Stemningen var på topp.
Og så plutselig...
Skarpe poppelyder, som kinaputter.
Sangeren kikket opp og sluttet å synge.
Det ble helt stille.
Så...
Så hørte jeg flere poppelyder.
Alle begynte å få panikk.
Folk kastet seg ned på gulvet, folk skrek og løp rundt.
- La oss ta en pause. - Kastet du deg i bakken?
Ja. Jeg var nesten fremme hos Alex,
men jeg la meg ned på bakken som resten.
Det var da... jeg innså at Alex allerede lå nede.
Rett foran deg?
- Lå han med ansiktet vendt ned? - Ja.
Var han allerede død?
- Hvordan visste du det? Så du blod? - Inspektør.
- Mye blod? - Det holder.
Det var bekmørkt. Hvordan klarte hun å se ham?
Det var bare mørkt i et par sekunder. Lysene ble raskt slått på igjen.
Og da var det helt grusomt.
Vi forstår at dette ikke er lett.
Noen av kollegaene våre hadde venner på Bataclan.
Hun har allerede uttalt seg til kontraterrorisme-enheten.
Jeg vet det. Men vi har blitt bedt om å gå gjennom det én gang til.
Alex ble truffet under den første skuddsalven?
Så du de som skjøt?
Noen detaljer?
Jeg tror det var tre eller fire stykker.
Tre eller fire?
Tre.
De hadde automatgevær, og de gikk rundt blant oss
for å se hvem som rørte på seg.
Vi hørte en mobiltelefon ringe, og deretter flere skudd.
Når de hørte en telefon ringe, skjøt de ned folk som kaniner.
Så vi ikke kunne ringe etter hjelp.
- Spilte du død? - Det var alt jeg kunne gjøre.
På et tidspunkt gikk en av dem mot meg.
Han stoppet rett ved siden av meg.
Og...
Jeg holdt øynene lukket, og han gikk videre.
Jeg har mareritt om det.
Jeg ser ham kikke på meg, så ringer mobilen min, og han skyter meg.
Du kom deg i det minste ut.
Hadde han drept meg, ville jeg fortsatt vært med Alex.
Du lå på bakken. Hva skjedde så?
Deretter ble det veldig stille.
Alex lå på bakken foran meg.
Og det luktet rart.
En blanding av blod og krutt.
Jeg var klissvåt.
Jeg visste ikke om det var øl eller om jeg hadde pisset i buksa.
Dere lar henne gå gjennom et rent helvete.
- Vi følger rutinene. - Stopp, dette går for langt.
Vil dere ha enda flere skitne detaljer?
Hvordan kom du deg ut?
Mellom to skuddsalver hørte vi... metalliske klikkelyder.
Jeg tror de ladet våpnene sine på nytt.
Noen folk foran meg reiste seg opp og løp mot nødutgangen.
Jeg fulgte etter dem automatisk. Jeg vet ikke engang hvordan jeg kom meg ut.
- Du lot kjæresten din være igjen? - Dropp insinuasjonene.
Hadde det vært min kone, ville jeg neppe latt henne være igjen der.
Hvilken utgang brukte du?
Den ved scenen.
- På høyre side? - Nei, venstre. Den bak teppet.
Den leder til Passage Amelot.
Vi var hjelpeløse.
Alle løp så fort de kunne.
Jeg husker at noen klamret seg fast til en vinduskarm.
Ei jente foran meg så bak seg mens hun løp,
hun traff en stolpe og gikk i bakken.
Hjalp du henne?
Nei.
Jeg fortsatte bare å løpe for livet.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre, bortsett fra å tenke på Alex.
Jeg husker jeg så ham før den gjengen dukket opp.
Jeg kjøpte en øl i baren, og han ventet på meg borte ved scenen.
Og...
...han nikket med hodet i takt med musikken og lot som han koste seg.
Men han hatet det bandet.
Han hørte ikke på slik musikk. Han var en illustratør.
Han ville få sin første tegneseriebok utgitt sammen med sin beste venn Léonard.
Men ingen kunne se hvor talentfull han var.
Det var jeg som ba ham om å kjøpe konsertbillettene.
Og nå er jeg rasende på meg selv,
for hvis ikke han hadde vært så snill, ville ingenting av dette ha skjedd.
Har dere det dere trengte?
Er vi ferdig her?
Medlemmene til Støttegruppen for ofre samarbeider med dere.
Hun svarer på spørsmålene deres, men hva er vitsen?
- Du får betalt. - Det handler ikke om pengene.
Dessuten går jeg knapt i null.
Du virker mer fornuftig.
Vi gir oss for i dag.
Om ikke dere tror klienten min har gjort noe galt.
Jeg vil gå tilbake til da du var i lokalet, på gulvet ved siden av Alex.
Etter skytingen begynte, hvor lenge ventet du før du begynte å løpe mot utgangen?
Jeg vet ikke, ett minutt.
Ett minutt?
- Kanskje haIvannet. - Ikke to minutter?
Kan du gjenta det høyere til opptaket?
- Under to minutter. - Takk.
- Hva foregikk på balkongen? - Hva for noe?
Du så skytterne mens du lå på gulvet, så du må ha sett balkongen.
Egentlig ikke.
- Hva foregikk der oppe? - Det var total panikk, akkurat som nede.
Kan du utdype?
- Hva mener du? - Om det med panikken.
De flyktet gjennom et takvindu. Så du dem ikke?
Hva snakker du om? Hvilket takvindu? Lokalet har ikke det.
Folk dro opp på loftet via losjene og gjemte seg der. Alle vet det.
- Hva heter du? - Omar.
Kan du minne ham på at jeg er et krigsoffer?
- Statsadvokaten sa det. - Jeg har ikke glemt det.
Jeg vil høre mer om skytterne.
Du sa det var tre av dem.
- Var de maskert? - Nei.
- Var de høye, tykke eller...? - De var gjennomsnittlige.
Gjennomsnittlige?
Ja, gjennomsnittlige. Skal jeg gjenta det?
Alle de andre vitnene sa de så svære personer.
Jeg husker det ikke lenger.
Hvis skytterne så svære ut, var det fordi de hadde på seg bombebelter.
Dette er latterlig. Hva vil du frem til?
- Noen har reist et krav mot klienten din. - Velg dine ord med omhu.
- Et alvorlig et. - Se hva hun har vært gjennom.
Hun har ikke vært gjennom noe.
For hun var ikke på Bataclan den 13. november.
Det var derfor jeg innkalte henne. For å sette en stopper for løgnene hennes.
Ok.
Det går fremover.
Hvordan går det der inne?
Vi storkoser oss. Hva tror du?
Jeg vet ikke hvorfor de ga Audrey denne jobben, men vi var ikke særlig heldige.
- Hvorfor angriper vi denne stakkars jenta? - Det er Audreys strategi, ikke vår.
Det begynner å gå for langt. Alt vi har, er et krav mot henne.
Vi får store problemer om det blir avvist.
Audrey får problemer, ikke vi. Det er det fine med saken.
- Han er sint fordi han ikke er teamleder. - Du sier ikke det.
Avspillingen fortsetter. Klokken er 14.28.
- De samme personene er til stede. - Klienten min har vært gjennom nok.
- Får jeg bruke nettbrett? - Det er ikke vanlig.
Ja eller nei?
Noen vitner tok disse bildene etter angrepet.
De ligger sikkert i mappen deres.
Det er Passage Amelot. Bildene er ganske uklare,
men de gir dere en viss anelse om hvordan det var.
Og hvis dere ser nøye etter... der.
Jeg var der. Ser dere ikke det?
Høyt, til opptaket.
Jeg bekrefter at det er deg.
Du skylder meg en unnskyldning.
Hva med Bataclan?
Beviser dette bildet at du var der?
- Det er Bataclan. - Nei, det er Passage Amelot.
- Ved siden av Bataclan. Hun var der! - Foran lokalet, ikke inni det.
Jeg forstår ikke hvorfor dere gjør dette.
Hvor mye mer må jeg gjennom? Har dere inngått et veddemål?
Viser dette bildet at du var inni Bataclan?
Et ja eller nei holder lenge.
- Nei. - Nei! Takk.
Hvorfor har vi et opptak der Alex går inn i Bataclan alene?
- Fordi jeg kom dit etter ham. - Han ventet ikke på deg?
Nei. Jeg ba ham holde av en plass til oss i nærheten av scenen.
Vi tar ikke dette opp for å såre deg. Noen hevder at du lyver.
- Hvem da? - Frøken...
Svar meg! Kjenner jeg denne personen?
Det er jobben vår. Folk sa de var i Bataclan bare for å få kompensasjon.
Det gjorde deg rasende, og du tvitret om det.
Så vi bare sjekker.
Viser det seg at dette kravet mot deg er grunnløst, vil det glede oss.
Vi er bare ute etter sannheten. Så la oss samarbeide.
- Tilbake allerede? - Du får med deg alt.
Jeg holdt på å bli gal hjemme. Jeg måtte komme meg ut, så her er jeg.
For et spennende liv du lever.
Kan du komme på én ting? Én ting som beviser at du var der?
Og kan dere bevise at hun ikke var der?
Frøken, det ville ha hjulpet mye...
- Hvorfor er hun her? - Hva mer kan jeg si? Jeg var der.
Jeg følger henne på Instagram. Hun har flere tusen følgere.
Hun er en aktivist for Støttegruppen for ofre.
- Hun er tøff, hun var i Bataclan. - Hun påstår i hvert fall det.
Vet du hvor mye penger staten frigjorde til kompensasjonsfondet for ofrene?
- Nei. - 300 millioner. Du fikk litt, ikke sant?
Du mottok 28 000 euro.
- Hva gjorde du med dem? - Det er irrelevant.
Jeg tror ikke det.
La meg si dere noe.
Da jeg fikk de pokkers pengene, ante jeg ikke hva jeg skulle bruke dem på.
Så vet dere det. Jeg tenkte: "Hvorfor fikk jeg pengene overhodet?
Fordi kjæresten min døde en grusom død?"
Da jeg fikk dem, så jeg for meg Alex ligge i blodet sitt.
Så du brukte dem ikke?
Svar meg.
Husk at vi har tilgang til kontoene dine.
Jeg brukte opp alt sammen. Er dere fornøyd nå?
På alt og ingenting.
Klær, ferie...
Jeg dro til og med på ferie med moren til Alex. For å glemme denne dritten.
Men vi innså at det å dra ikke løste noen problemer.
Vi var sammen, men vi følte oss begge alene.
Og etter det begynte jeg å se ting annerledes.
Jeg ville ikke glemme det som hadde skjedd, og jeg ville bidra på noe vis.
Derfor blogger og tvitrer jeg.
Jeg snakker om livet mitt. Jeg prøver å begynne på nytt.
Dere har sikkert lest det jeg har skrevet.
Hvis jeg fant på alt sammen, hvorfor skulle jeg ha gjort alt dette?
- Tror dere alt er en løgn? - Jeg har ingen anelse.
Det får du svare på.
Hvis hun lyver, er hun veldig flink til det.
- Siden hun alltid har et svar? - Siden slike følelser ikke kan forfalskes.
Svar. Ingen av de vi har snakket med, husker å ha sett deg på konserten.
Jeg husker heller ingen.
- Ikke det? - Nei.
- Ikke en eneste person? - Vel, Alex.
Bortsett fra Alex.
Det var ikke et middagsselskap. Jeg var der for å se bandet.
Og du er en stor fan av Eagles of Death Metal?
- Jeg var det tidligere. - Tidligere?
Når typen din dør under konserten deres, slutter du å høre på musikken.
Vet dere hva jeg mener?
Alex og jeg hadde vært sammen siden studietiden.
Vennene våre kalte oss det perfekte par. Det endte den kvelden. Rett og slett.
Hun har vært mer enn samarbeidsvillig. Sett henne i varetekt eller la oss dra.
Lyver hun?
- En av vennene hennes anga henne. - Så hun var ikke der?
- Dæven, helt utrolig. - Laetitia.
Det er vemmelig. Vennene våre ble skadet der.
Cécile Boisson ble skutt. Det husker du vel?
Hun sitter bare hjemme og svarer ikke når jeg ringer.
- Ro deg ned. - Hun vil aldri kunne gå igjen.
Slutt å riste på hodet. Hva gjorde du den kvelden?
Hva gjorde du? Leste?
Pugget du til politieksamen, eller noe sånt?
Er du gal?
Hva tror du, Gérard? Hvor var hun den fredagen?
Hun dukker opp her uten noe erfaring. Hvem er den sanne bedrageren?
Det holder!
Laetitia, du skal ikke engang være her.
Din helvetes løgnaktige hurpe!
Pokker ta!
Ok, vi er ferdig nå, inspektør.
- Jeg bestemmer når vi er ferdig. - Kollegaen din gjorde det for deg.
Sett deg.
Har du gått fra vettet? Vil du ødelegge for oss? Hva gjør du her?
Jeg er tilbake om tre dager uansett. Du har også glemt Cécile.
Det har jeg ikke.
- Alt hun har sagt, er løgn. - Kanskje det, men jeg må bevise det.
Du kan ikke bare dukke opp og skrike på den måten.
Jeg burde ha vært der inne. Og du burde vært sjefen her.
Men det er jeg ikke.
- Har du sjekket telefonloggen hennes? - Ja.
Den bør fortelle oss hvor hun var.
Mobilen hennes var avslått, så den hjelper oss ikke.
- Det er i tråd med historien hennes. - Hvordan da?
Man skrur av telefonen av en god grunn. Som til en konsert.
Skrur du virkelig av telefonen din under en rockekonsert?
- Hva med kredittkortet hennes? - Hun brukte det bare til å kjøpe lunsj.
Hun brukte kredittkortet hans til å kjøpe øl under konserten.
Omar dro opp for å sjekke alt.
Det er noen motsigelser i historien hennes,
men vi har ikke mye å gå på.
En kald og god øl og en røyk...
Jeg trodde du hadde sluttet for kona di sin skyld. Inngikk ikke dere en avtale?
Kom dere inn igjen, vi er ikke ferdig med dere ennå!
Hva snakker de to egentlig om?
Vi bør vel la deg dra og håndtere krisen din.
Hvis du drar, vil det se ut som du skjuler noe.
- Jeg har ingenting å skjule. - Jeg har bare et par spørsmål til.
Er det bare meg, eller har du mistet litt av piffen?
Så...
- Mobilen din var avslått under konserten. - Batteriet var dødt.
- Så beleilig. - Nei.
Hadde den vært på, kunne jeg ha bevist at jeg var der.
Hvor er kollegaen din?
Så trist. Jeg likte ham bedre.
- Kaster du meg ut av klasserommet? - Det er akkurat det. Dette er ikke skolen.
Du kan enten bli eller dra hjem, men jeg vil ikke ha flere problemer.
Jeg har funnet noe.
For ordens skyld: Overbetjent Omar Matif har returnert klokken 14.52.
Du hadde rett, frue. Disse bildene lå i mappen vår.
De ble tatt av Alain Berbizier. Han er også med i støttegruppen.
Her er problemet: Dette bildet ble tatt klokken 21.59.
Nitten minutter etter at alt begynte.
Aldri i livet.
Bildet ble lagret på iPhonen hans 21.59. Det står her.
- Det er feil. - Nei, det er ikke feil.
Jo, det er det. Noen ganger virker ikke klokken skikkelig.
- Virkelig? - Den er upålitelig.
Telefonen hans er pålitelig. Den gikk riktig da konserten begynte.
Jeg forstår ikke.
Kan du forklare dette?
Du løp mot utgangen under to minutter etter at alt begynte.
Du sa haIvannet minutt.
Kanskje det tok lenger tid, jeg vet ikke. Det var kaotisk.
Sytten minutter lenger?
Eller er det fra da jeg dro tilbake?
Helt ærlig vet jeg ikke. Hukommelsen min spiller meg et puss.
Det er litt av et puss.
Psykologen min sa det er vanlig at minnene mine er fragmenterte.
Det er en overlevelsesmekanisme.
Stemmer ikke det?
Overlevere husker aldri faktaene på samme måte to ganger.
På grunn av traumet.
Fortell dem det.
Jeg vet ikke.
Hun har mistet advokaten sin.
Kan vi zoome inn på frøken Webers hånd?
Sigaretter.
Ja. Jeg kjøpte dem rett før konserten.
Du hadde nettopp forlatt den massakren, men holdt på sigarettene dine?
Hva i helvete?
På grunn av bedrageri tar granskningene enda lenger tid. Vi må undersøke alt.
De sanne ofrene føler seg ydmyket.
- Men jeg hjelper dem via støttegruppen. - Så fortell oss sannheten.
For deres skyld.
Jeg var der.
Men jeg møtte opp sent.
Da jeg dro fra jobb, var mobilen avslått. Jeg innså ikke hvor sen jeg var.
Jeg dro for å kjøpe Dumarak-sigaretter, og da så jeg hva klokka var.
- Dumarak? - De som er på bildet.
Indonesiske sigaretter, med kryddernellik.
Den typen Alex røykte.
Han hadde prøvd å slutte mange ganger,
så jeg kjøpte sigaretter til ham og holdt på dem.
Da jeg så hva klokka var, fikk jeg panikk.
Konserten hadde begynt. Jeg løp og tok en drosje.
Jeg var bare 15 minutter unna.
Drosjesjåføren fortalte meg om angrepene, inkludert det på Stade de France.
Han sa det var noe i lufta.
Han sa noe jeg aldri vil glemme.
Han sa: "Paris fortsetter som før, til tross for alle sirenene."
Han slapp meg av så nærme Bataclan han kunne.
Han ville ikke kjøre for nærme.
Politiet hadde ankommet?
Jeg vet ikke. Det var en haug folk der. Alle var i sjokk.
Jeg klarte bare å tenke på Alex.
Så jeg gikk rundt Boulevard Voltaire
og deretter ned Passage Amelot.
- Derav bildet. - Det stemmer.
Jeg var bekymret for ham. Jeg hadde ikke tenkt til å lyve...
Jeg tenkte bare på ham og at han måtte ha vært der inne.
Du skulle ha vært på konserten sammen med ham. Men du kom for sent.
Derfor løy du.
Jeg sto fast ute og kom meg ikke inn.
Det var sinnssykt.
Så du fant på denne historien. Og holdt deg til den. Hvorfor?
Fordi jeg hadde dårlig samvittighet.
Det hadde mange av de som overlevde den natten. Men de løy ikke.
Får jeg ta frem telefonen min og vise dere noe?
Jeg husker ikke engang hvordan jeg kom meg hjem.
Jeg husker bare at jeg følte meg kvalm.
Og da jeg kom hjem, hørte jeg denne beskjeden.
Jeg må ha lyttet til den hundre ganger før jeg svarte.
Émilie, vi får ikke tak i noen av dere. Alex tar ikke telefonen.
Vi så hva som skjedde. Vi vet ikke hvor dere er.
Alex sa dere skulle på konsert i kveld, men jeg husker ikke hvilken.
Ring meg tilbake og si at dere er i god behold, er du snill.
Vi ville fortelle dere at vi er glad i dere.
Jeg kan ikke tro at dette skjer...
Émilie, ring oss tilbake snart, er du snill.
Det er moren til Alex?
Hva kunne jeg fortelle henne?
At sønnen døde alene mens han ventet på meg på konserten?
At jeg fikk ham til å dra og se et band han ikke likte?
Da hun ringte meg tilbake, var hun så sindig og ba meg være modig.
Jeg ville ikke skuffe henne.
Så jeg klarte ikke å fortelle henne sannheten.
Jeg sa jeg var sammen med Alex, men at jeg klarte å komme meg ut.
Da rettet hun alt fokuset sitt mot meg, som om jeg var datteren hennes.
Så jeg spilte med.
Det var for sent å snu.
Jeg innså det ikke, men alt skjedde så fort.
Jeg måtte fortelle vennene mine det, skrive om det på sosiale medier.
Når man finner på en løgn, må man holde seg til den.
Noen dager trodde jeg faktisk at jeg var der.
Men du var ikke det.
Klienten din vil bli tiltalt for bedrageri og mened.
Hva gjør du?
Jeg har et forslag.
Hva sa du igjen? At vi må samarbeide?
- Det er ikke slik dette funker. - Du bestemmer, ikke sant?
Nei.
Får jeg snakke med teamlederen din, da?
Send henne inn.
Laetitia er ute i gangen.
Beklager, jeg visste ikke at du var teamlederen.
Nå vet du det.
Vi studerte juss sammen.
Du bør la klienten min slippe billig unna.
Tilståelsen er vag, hun er emosjonell. Du trenger ikke å anmelde saken.
Har hun ikke lidd nok?
Hun har begått bedrageri. Statsadvokaten vil saksøke henne.
Hun har vært gjennom et helvete.
Hun var utenfor Bataclan, kjæresten hennes døde.
Hvor mye er det verdt? Tretti tusen? Femten?
La henne gå, er du snill. Så gjør jeg det samme.
Hva mener du med det?
Jeg snakker om kollegaen din, overbetjent Serra,
som ikke har rett til å være her.
Har hun ikke sykepermisjon?
- Hvordan vet du det? - Hvem har sagt det?
Likevel er hun her. Og prøver å skremme klienten min.
Dere så henne hamre på vinduet.
Hun fornærmet henne, og hun fornærmet meg i gangen.
Hun har rystet klienten min. Og ikke minst brutt reglene.
Jeg kan velte denne saken.
- Hun løy. - Og det er hun lei for.
Nei, hun er lei for at hun ble tatt. Det er ikke det samme.
Serras adferd endrer ingenting.
Vil du at jeg skal ta rotta på henne? Med alle problemene det vil gi deg?
Og ikke minst må vi la alle gå gjennom dette igjen.
Olivier, hva syns du?
Du mener visst at du fortjener jobben min, så hva syns du?
Jeg syns du bør spille med. Det tjener alle på.
Hun må stille i retten.
Vil du anmelde kollegaen min, skal jeg ta konsekvensene.
Frue.
Du kommer til å bli tiltalt.
Statsadvokaten vil forhøre deg, og du og din advokat vil få tilgang til mappen din.
Du bør dra hjem. Du setter oss i fare.
Dra hjem, Laetitia.
Spiser jeg noe mer, blir jeg kvalm.
Kona mi fikk meg til å love å kutte ut sukker.
- Livet ditt er også spennende. - Ja, virkelig.
Frøken?
Da du ble forhørt, spurte du hvem som anmeldte deg.
- Og vi sa vi ikke kunne si det. - Det stemmer.
Navnet hans er herr Meier. Alex' beste venn.
Dumarak-sigarettene Alex røykte, er vanskelig å få tak i.
Det er bare ett sted i sentrum som selger dem.
Det vet jeg, jeg har røykt hele livet. Tobakksbutikken ligger på Rue Belgrand.
Rett ved siden av bygningen herr Meier bor i.
Har han ikke mobillader?
Hvorfor nevner du dette?
Du sa du var sen fordi du kom rett fra jobb.
Men jeg tror du var hjemme hos herr Meier.
Så...
Hva gjorde du der på slutten av dagen med telefonen avslått?
Hva distraherte deg så mye at du glemte klokka...
...og konserten?
Hva snakker du om?
Jeg tror løgnen begynte lenge før angrepene fant sted.
Og begge to løy.
Hvor lenge har dette pågått?
Alex klarte ikke å få boken sin utgitt og var veldig vanskelig å ha med å gjøre.
Og det skjedde bare én gang med Léonard.
Det var først etter angrepene at han begynte å ringe meg konstant.
Han sa at det som skjedde, ville bringe oss nærmere hverandre.
Og han nektet å la meg være i fred.
Så jeg valgte å kutte kontakten med ham én gang for alle.
Derfor anga han deg til politiet.
Alex elsket meg da han døde, selv om han burde ha hatet meg.
Kan vi gå inn igjen?
Inn igjen?
I avhørsrommet. Jeg skal forklare alt sammen.
- Det vil ikke endre tiltalene dine. - Men det betyr noe for meg.
Jeg vil at alt skal stå i rapporten, for Alex og moren hans sin skyld.
Klokken 15.25 begynner avhøret igjen. Til stede er inspektør Hagen,
overbetjent Matif og frøken Claire Bertin.
Vennligst oppgi navnet ditt
og si hvorfor du er her.
Jeg heter Émilie Weber.
Og jeg er her for å fortelle hva som egentlig skjedde den 13. november.
Tekst: Rune Kinn Anjum