Ти взе нещо, което ми принадлежеше.
Една червена папка. - Роберто!
Искаш да отидем при Маримар ли?
Червената папка е у мен, тази на доктор Роберто Снайдер.
Прието. Край. Тръгваме към Полярна звезда.
Маримар беше годеницата ми. - Лека нощ, Маримар!
Знаеш ли къде е тя?
Преди да се кача на Etiole Du Nord, годеникът ми настоя да се присъединя
към екипажа и благодарение на това съм жива. Годеникът ми плава на Полярна звезда.
Как се казва той? Роберто. С теб на кораба ли беше? Жив ли е?
Да, жив е.
Беше чудо, че оживя след такъв удар.
Сега се събуди и се нуждае от мен. - А на мен си ми нужен на Полярна звезда.
Не мога. - Ти и аз сключихме сделка, Ернесто –
ти се грижиш са дъщеря ми Естела, а аз – за твоята.
Не би било много честно от твоя страна да се откажеш сега, не мислиш ли?
И когато им я дадем, аз ще съм с дъщеря си, а вие ще сте свободни.
Давам ви думата им. - Ако ми кажете, че наистина вярвате в тях
и в тяхната дума, Ви давам папката незабавно.
Тази папка струва живота на нашите дъщери. Ако им я предадем,
забрави, че животът им ще струва нещо. - Червената папка е у нас.
И нямаме ни най-малкото намерение да Ви я предадем.
Искам да зная подробно какво съдържа тази папка, заради която
бяхме на косъм от смъртта. - Това е секретна информация, код.
Много е важно да я дешифрираш преди да пристигне Александър.
Кой е Александър?
Въпросът е кой си ти за Александър.
Всичко, което остана от света, принадлежи на баща ми.
Но кой е баща ти? -Човек, който постига всичко, което иска.
Абсолютно всичко.
Преди няколко седмици открих, че Улисес ме е лъгал.
Съжалявам, че ви разделих. - Спокойно, не си ни разделил ти.
Влюбен си в Айноа. И още – имаш голям късмет, че е точно тя.
Притеснена ли си? - Малко.
Знаеш ли какво мисля? Смятам, че си притеснена, защото Улисес ще се върне.
Не след дълго ще се видите лице в лице и не знаеш дали ще го разцелуваш
или ще се хванете за ръце. - Капитане, хотела се вижда на радара.
Улисес! - Няма никого, капитане.
Не зная какво се е случило в онзи хотел, но зная, че Улисес не е бил там.
Знаем, че друг кораб е пристигнал преди нас. Etiole Du Nord – един от корабите
на проект Александрия. - Надявам се, че успя да се сбогуваш
с приятелите си. Защото отплаваме незабавно. - Не, никъде няма да ходите.
Как да кажеш на един баща, че синът му е изчезнал?
И че не знаем дали е жив или мъртъв.
Мисля, че намерихме къщата им. - Прилича на изоставен апартамент.
Айноа, имам мисия на този остров – да предотвратя да ви убият.
Къде е Гамбоа? Къде е? - Гамбоа е тук!
Аз съм Гамбоа. - Радвам се да се запознаем лично.
Каква е ситуацията? -Комуникацията с подводницата прекъсна преди 4 дни.
Последната им заповед бе днес да задържим групата,
докато Полярна звезда все още е на път.
Откъде дойде този самолет?
Нещо се е объркало. Тръгваме към мястото на срещата. Хайде!
Гамбоа, трябва да потегляме, хайде!
Да напуснеш дома – това е почти като да си подстрижеш косата.
Мислиш за това много преди да го направиш, но знаеш, че няма смисъл да отлагаш.
Като нещо, което са ти отнели.
Корабът трябваше вече да е пристигнал.
Не е нормално, дано не им се е случило нещо.
Капитане, къде е земята?
Трябваше да е там. - Да, вече трябваше да можем да я видим.
Ами да, имаше много странно име.
Не мисля, че някой ще си го спомни.
Тогава трябва да му дадем име.
Защото когато татко и чичо Хулиян правят картите,
какво име ще сложат върху чертежа?
Ами значи имаме проблем.
Както когато сменяш дома и си приготвяш нещата,
първо изхвърляш всичко, което си събирал през годините –
стари вещи, стари фишове, рекламни листовки...
Не трябваше ли вече да сме стигнали острова?
…обувките, които като ги погледнеш, си мислиш „пазя ги, защото някой ден ще ги обуя…
Знаеш ли какво? - Какво?
Защо не избереш ти име за острова? - Наистина? -Разбира се!
Когато нещо си няма име, първото име, което му дадат, си остава.
Става! - Добре!
Какво ще им кажем? Идват на този остров с илюзията за дом, в който да останат.
И какво ще намерят?
Какво ще кажат за това?
Там се вижда нещо.
Ето я там земята, Бурбуха.
Земя! Отново, земя!
Хей! Ето ги там! Те са. Там!
Видяха ни Бурбуха. -Така ли? - Поздравяват ни.
Сало!
Върви да известиш екипажа, че слизаме на сушата.
Земя! Земя, земя, земя! Приближаваме сушата!
Всички да се приготвят! Взимайте багажа
и очаквайте нареждане за слизане!
Най после ще слезем от тези 70 метра, господа!
Ще видя отново Пити и Вилма, чак не ми се вярва.
Не съм си мислел, че ще го направя, но в този случай съм си сложил
червените бански. - Скивай!
Я виж тук! - Леле, леле...
Чуйте! Най-важното е да слезем на плажа със стил.
Момчета, ще видим новия си дом.
Капитане, имаме много да им разказваме.
Второто, което се случва, когато се местиш, е че намираш неща, които
си мислел за изгубени. Бележниците с оценки от училище,
снимките от съвместно съжителство,
касетите с музика, записана от радиото
Капитане, след като всички ще слизат на плажа,
кой ще остане да се грижи за кораба?
Ти ще се грижиш за него, Бурбуха.
Защото от този момент нататък,
в присъствието на морето и слънцето,
те назначавам за капитан на Полярна звезда.
Докато аз съм на острова.
Не мога да бъда капитан. За да си капитан, първо трябва
да си завършил майстор,
после основен курс и след това практика
и след това - офицер.
И после да станеш капитан.
Бурбуха, ти ще бъдеш капитан, защото ти имам доверие.
А това стои много над всичко -
титли, изпити и умения.
Капитане. - Когато сменяш дома, имаш възможността
да се върнеш към предишното си аз и да останеш само с първичното -
с онова, което в действителност е необходимо,
с онова, което наистина обичаш.
Отслабнал си, а? - А ти си напълнял.
Ела тук, да те прегърна.
Виж, не е за мен да се разпореждам и да командвам.
Не съм капитан - нито на сушата, нито в морето, нито никъде, ясно е.
Винаги ще съм в сянката ти. - Мъчно ти беше, а.
Улисес го нямаше в хотела, нали? - В хотела нямаше никой.
Да, знаех си. Но Улисес е жив. Усещам го. Един баща ги усеща тези неща.
И ако момчето ми е там някъде, ще го намеря. - Ще го намерим, заклевам ти се.
Ако трябва ще обиколим целия свят, докато го намерим.
Сало!
Как си?
Хулиян, какво става тук?
Трябва да се върнем на кораба. Този остров е един проклет капан.
Отново този самолет...
Ернесто, нужно ми е товоето мнение. - Разбира се.
Та-раа!
Пазих си този бански за първият път, когато ще стъпим на сушата.
Харесва ли ти?
Естела, опитваш се да ме съблазниш ли?
Искам да ти напомня, че ти вече го направи.
Да, но човека до теб трябва да го съблазняваш всеки ден
и всеки ден ще правим любов на плажа.
Под кокосовите палми...
или в легло от палмови листа.
Макар че трябва да побързаш за рая. Защото вече приготвят втория курс.
Естела...
Помниш ли какво ми каза на първата ни среща?
Че се чувстваш като второ блюдо за всички?
А аз ти казах, че за мен ще бъдеш винаги първа и единствена.
Аз те обичам по мой начин.
Знаеш го, нали?
Разбира се, че го зная, глупаче.
Но не ти се удава много да си романтичен.
Какво става, Ернесто? - Ние няма да слизаме на острова.
Как така няма?
Защото баща ти идва за теб.
Капитане.
Не може да се ходи мокър по кораба.
Някой може да се подхлъзне и пода се мокри.
Капитанът се ядоса.
Трябва да потърся Айноа в онази къща. Обади се на Гамбоа.
Искам да слезе на плажа и да ми помогне в търсенето.
Няма да изоставя никого. - Рикардо, чакай малко, за бога.
Ти и аз може да останем на острова, но за остоналите е по-сигурно на кораба.
Там има въоръжени хора, по дяволите! - Никой няма да ни изгони от този остров, Хулиян.
Все едно дали сме намерили земята, за която всички мечтаехме.
Но виж Валерия - в една година загуби майка си и се качи на кораба,
преживя края на света
и виж я сега -
щастлива е, играейки си на пясъка.
Хулиян, сега, когато най-после намерих дом за семейството ми и за екипажа,
ще се оставим да ни изгонят от тук ли?
За бога... разбира се, че не, по дяволите. Разбира се, че не.
Да взимаме всичко необходимо и да тръгваме към къщата, където е Айноа, хайде!
Капитане, извинете.
Ако няма да оставаме на острова, може да отидем за сандъка
и да го донесем преди да тръгнем за Айноа. - Не си го и помисляйте.
Животът ви струва повече от каквото и да било в този сандък.
Така е, капитане, но това, че самолетът прелетя над нас два пъти не може да е случайно.
Не можем да се върнем на кораба, без да знаем какво има в сандъка.
Щом има самолет, трябва да има и летище. Може да има и други острови, капитане.
В този сандък има отговори, капитане. Ще внимаваме.
Имате ни доверие, нали?
Добре. Имате два часа да ни настигнете. И когато стигнем до къщата при Айноа,
ви искам там. Разбрахме ли се? Стойте заедно и при най-малкото съмнение, изчезвайте от там.
Ясно? Хайде, всички да тръгват.
Внимавайте. - Да тръгваме за дъщеря ми.
Рикардо, нали не мислеше, че ще ви оставим сами?
Едно семейство сме за всичко.
Връщам се на кораба само с Айноа.
В добро и лошо.
Помниш ли?
Може ли да узная защо носите тези маски?
По вина на Роберто Шнайдер.
Благодарение на него трябва да се пречистваме по 10 часа на ден.
Но...
Подводницата е. Отново имаме връзка.
Сеньор?
Екипажът на Полярна звезда слезе на сушата.
Искам да ги наблюдавате до нови нареждания.
Аз лично се качвам на Полярна звезда за червената папка.
Прието, сеньор. На вашите заповеди.
Промяна на курса. Отиваме към къщата.
Господи!
Едно "Добро утро" щеше да е достатъчно...
Не можах да намеря кроасани, защото пекарната още не беше отворена.
Но донесох малко плодове.
Ами, добре. Добро утро.
Къде са дрехите ми? - А, дрехите ти... виж,
станах рано, преди да се събудиш и ти ги изпрах.
Сега съхнат.
Носиш ми закуска, переш ми дрехите...
Това да не стане като по хотелите, където накрая минибара ти излиза солено.
Не, не, спокойно. Не е толкова страшно.
Направих си труда, за да си доволна. Баща ти има кораб и е капитан...
Освен това дрехите ми ти стоят добре.
Добър ден, Маримар!
Здравей, Роберто.
Мислех, че никога няма да те видя отново.
Благодаря!
Бъркаш се.
Аз не съм Роберто.
Робер...
Робер, познаваш ме. Да, аз съм Маримар.
Годеницата ти.
Сеньорита!
Вие не сте от този кораб, нали?
Сега, взимаме всичко, което може да ни е от полза и тръгваме от тук.
Връщаме се на кораба. Поне докато не разберем какво става на този остров.
Ще си приготвя нещата. Става ли? - Идвам с теб. -Добре.
Искам да знам всичко. - За кое?
Хулиян!
Помръдна се. Усетих го. - Усети, че се движи какво?
Бебето.
Бебето помръдна.
Помръдна, движи се.
Първото му ритане.
Тук.
Усещаш ли го? Като гъделичкане е. Доволно е.
Здравей, живот. Аз съм мама.
Това, че се дивжи в корема ти - това е добра новина, нали?
Ето пак, тук. Усещаш ли го?
Усети ли го? -Да.
Добре, сандъкът не може да е паднал много далеч от тук.
Нама вятър и никакви течения, така че... Паломарес!
Ще се разделим. Чо, ти натам. - Не, не не не не.
Капитан...
Чо, стига вече, а.
Кога ще спреш с този театър?
малко се уморихме да ти говорим все едно си някакъв... идиот.
Знаем от тази сутрин, Чо. Говорихме с Вилма,
питахме я, но ни накара да обещаем, че няма да казваме на никого, че ни е казала.
Леле...
Сега, когато мога да говоря,
не зная какво да кажа.
Знаеш ли какво, Чо. Не казвай нищо. Виж, сред приятели си.
Зная какво е да живееш, пазейки нещо в тайна.
И топката, на която си се свил отвътре и те кара да се чувстваш жалък.
Тогава защо не ни споделиш болката си и да ти олекне на душата?
Рамиро, приятели сме. Няма нищо срамно.
Капитане, мисля, че трябва да чуете това. Пити е.
Включил е уокито си. - Капитане,
Смятам, че грешите. Дори и да са в къщата,
не мисля, че е добра идея да отидем всички.
Защото 20 войника с газови маски и въоръжени до зъби, привличат внимание, капитане.
Като стадо биволи сме.
А защо не отидем да разгледаме останалата част от къщата?
Става. -Става ли? Добре, хайде.
Какви глупости върши? - Предупреждава ни, че идват насам.
Слушай! Колко остава - десет, петнадесет минути докато стигнем? Да се разделим.
Заповедта е само да ги наблюдаваме.
Засега.
Но ако дадат заповед да открием огън,
искам всички да са наблизо.
Дъвка?
Разбира се.
Не разбирам. Нищо не сме им направили, има място за всички. Не разбирам.
Какво искат? Не разбирам!
Това искат.
На мен ми е все едно какво искат, Рикардо. Да се връщаме на кораба.
Трябва да изчезваме оттук, по дяволите! -Не. -Да тръгваме!
Хулиян, нямаме време.
Тези хора ще са тук до десет минути.
Най-вероятно ще ни засекат на половината път към плажа.
А в палмовата гора ще сме лесна мишена.
Трябва да искаме помощ от кораба.
Ще се защитаваме тук с каквото можем.
Капитанът има право. Тук поне имаме шанс.
А там навън - никакъв.
Добре, съгласих се. Как ще се защитаваме?
Едно един.
Ето още един.
Да започваме.
Трепериш. Успокой се.
Треперя, защото познавам баща си. Мислиш си, че го познаваш, но не.
Не знаеш на какво е способен.
Хей, с теб съм.
И не бягай, нищо няма да ти се случи, без значение кой ще влезе през тази врата.
Не се притеснявам за себе си.
Страх ме е, че нещо лошо може да ти се случи на теб.
Гамбоа! Гамбоа, чуваш ли ме? Край.
Гамбоа, трябва ни помощ! Чуваш ли ме?
Казвайте, капитане.
Намираме се в къща по средата на острова. Към нас идват въоръжени хора.
Трябва ни помощ, спешно.
Капитане, ще организирам моряците. След по-малко от час ще сме там.
Укрепваме врати и прозорци с каквото намерим.
Оставяме малки дупки за стрелба, но нямаме достатъчно оръжие, за да се защитаваме.
Потърсете в кухнята всичко, което е запалимо - лепила, газ..
тази смес, събрана на едно място на практика действа като напалм.
Намерихме бутан, Гамбоа. - Добре.
Напълнете торби със семена, ориз, пясък, ползвайте го като пълнеж.
Разположете ги на открито. И ги пригответе някъде в къщата,
където няма да имат отражение. Не стреляйте, освен ако е наложително.
Капитане, ще ви измъкнем от там, спокойно.
Наистина ли вярваш, че ще ги спасиш?
Гамбоа! Гамбоа, чуваш ли ме? Край. - Ернесто, остави уокито.
Превземаме кораба.
А ти?
Няма ли да целунеш баща си?
Може ли?
Запознах се с Маримар.
Но беше много грозно да избягаш и да оставиш девойката така.
Бяхме годеници много отдавна.
И в хотела имаше едно момиче, което искаше да ми бъде приятелка.
Но избяга, когато видя какъв е Бурбуха.
Затова този път направих същото. Избягах пръв.
Бурбуха, не ми се отдава да лъжа, освен това няма полза от това.
Ти вече не си годеникът, който беше преди години.
Това е ясно, нали? - Ами, вече не съм. Да си върви.
Никой не иска да бъде приятел на един глупак.
Но и никоя не иска да бъде годеница на един глупак.
Да, ясно.
Вземи. Скъсай снимката и да си върви. Да си върви, да си търси умен годеник.
Един глупак заслужава глупава годеница.
Скъсай я! Скъсай я и забрави за Маримар.
Вярно ли е - че глупакът заслужава глупава годеница?
Аз не мисля така.
Хората трябва да бъдат с годеници, които ги обичат.
И ако Маримар те обича, какво - ще я оставиш да си върви?
Или скъсай снимката, или говори с нея.
И какво да й кажа?
Не съм сигурен. Виж, така или иначе - може би тя е тази, която иска да пита, а?
Радваш ли се сега?
Рикардо, трябва да уплътним всички прозорци. Вратите в дъното на стаята
не се затварят добре. Момичетата пълнят балоните на Валерия с бутан.
Не искам да стане течение и да избухнат тук.
Хулиян, мислиш ли че между Айноа и Макс има нещо?
Ами, Рикардо... нещо, нещо - не зная.
Всички знаят, привличане имаше - няма да се лъжем.
Не, не е привличането това, което ме притеснява.
Притеснява ме това, че при обстоятелствата на кораба
Айноа преминава от връзка във връзка.
Впускайки се с главата напред нищо добро не излезе -
първо с Гамбоа, после с Улисес.
Предполага се, че един баща трябва да остави децата си да правят своите грешки,
но аз я виждам само как страда.
Сега я гледам с Макс и мисля, че отново ще се случи същото.
И какво да направя? Знаейки, че ще я наранят, да замълча, да гледам
като глупак или да реагирам? Какво да направя, Хулиян?
За да разбереш, ще трябва да питаш.
Знам ли, никой не може да знае какво ще се случи.
Ти знаеш колкото и аз.
Знаеш ли какво ми каза майка ми, в деня, когато са качвах на борда?
Да гледам панталоните ми винаги да са чисти.
Това е. На мен ми е все едно - за мен това е да си майка и точка.
Каквото и да направиш, няма да сгрешиш.
Колко жалко, че нямате добро кафе тук.
Трябва да обръщате повече внимание на малките детайли.
Започнах да работя на седем години, продавайки кученца на един пазар.
На 18 направих първия си милион. След 40 години
Какво имам?
Единствените 7 кораба, които останаха на света?
Една дъщеря, която не ме обича
и предателството на един приятел.
Ти ме разочарова, Гамбоа.
Горчиво.
Знаеш за какво сме дошли.
Къде е червената папка?
Въпросът е
Къде е дъщеря ми?
И как е Макс в леглото?
Вилма, не съм спала с Макс.
Да бе. - Стига вече, че баща ми е там и...
Да, да. А аз съм идиот и го вярвам.
Няма нищо, имало е секс, но ако не искаш да ми кажеш, защото ми се
правиш на принцеса, а за това не се говори...
Вилма, нищо не се е случило.
И не зная дали искам да се случи.
Харесвам Макс. Много.
Но всеки път, когато затворя очи, този, който виждам, е Улисес.
Това е нормално, мила моя.
Тук вътре ти продължаваш да бъдеш с Улисес.
Не си скъсала с него.
Как е, Макс?
Ами... добре.
Слушай момче, този вид разговори не ми се удават много, но
Добре, зная, че Айноа е на двадесет години и вече е жена.
Но аз винаги ще съм й баща.
Вижте, капитане. Ако ме питате дали харесвам дъщеря ви, отговорът е да.
Харесвам я. И ако ме питате дали съм спал с нея... -Не, не, не.
Не искам да зная, наистина. Не е моя работа да се бъркам.
Не искам да зная.
Но това, което зная е, че не искам да страда.
Разбирам ви.
Разбирам ви отлично.
Майка ми никога не харесваше приятелките ми.
Все едно дали й се струваха прекалено добри, или прекалено високи, ниски... всички.
Това си върви в упътването за бащи.
Дано има някакъв начин да разбереш дали ще се получи.
Много бих искала да опитам с Макс.
Но чувствам, че мамя Улисес.
Дай си време. Това е като да загубиш ръка -
и продължаваш да усещаш, че я имаш.
Улисес беше моята любовна фантазия.
Трябва да си дадеш време, за да разбереш, че няма нищо в ръкава.
И след време всички ще сме с протези
или бастун.
Не зная. Може би не е честно да водя този разговор с теб, но...
бащинството и правосъдието винаги са даденост.
Не можеш да искаш от един баща да не се опитва да предпази децата си.
Разбирам. - Благодаря.
Освен това трябва да изчакаш, за да видиш какво ще израсте от посятото.
Скрита тайна - наричай го както си искаш. Ако бях аз... не си опитал нищо, за да
разбереш, дали ще е добре. Но, разбира се, това не е моя работа.
Паломарес, що за глупости говориш?
Добре, нищо не съм казал. Както и да е. Забрави го, става ли?
Това е. Всеки се влюбва някога. Точка. Спирам.
Чо... - Чайкай, спри, спри.
Какво говориш? В кой съм се влюбил?
Рамиро, за бога... на целия кораб се коментира, че... вижда се, нали знаеш...
И Чо може да ти каже...
Мен не ме въвличай, аз нямам мнение.
Но се забелязва.
Откакто отплавахме от пристанището, всеки е с някого, освен мен - нали съм
свещеник, и... освен теб... - Какви ги говориш...?
Не съм бил с момиче, защото не съм решил и точка.
Не си решил? -Да. - Да бе. -Ясно.
И никога не ти е хрумвало, че може да се загледаш по някоя, докато още
не си минал тридесетте - нито целувка, нито танц, нищо от онова, което е нормално.
Ако бях аз, нямаше да се спра.
Сякаш... прекарваш цялото си време все с Гамбоа.
Паломарес,
що не ме хванеш за оная ми работа!
Рамиро! Рамиро, приятелю, нищо не е станало, по дяволите!
Признай си най-накрая!
По дяволите, Рамиро, къде тръгна? Стига де.
Да видим, как се стреля с това?
На теб са ти ясни тези работи, нали? - Внимавай с това, не прави глупости!
Тук никой няма да стреля.
Както каза Гамбоа, ще дойдат да ни измъкнат от тук.
Нали? Освен това, ти си готвачка, а не някой с военен опит.
И какво - като съм готвачка, не мога да стрелям ли?
Значи мога да приготвя печено, но не мога да стрелям.
Мога да зашия копче на риза, но не мога да стрелям.
Мога да поправям велосипед, но не мога да стрелям.
Мога да съм майка, но не мога да стрелям - така ли е?
Добре.
Искаш ли да ти покажа? - Да.
Виж, това тук е предпазителя. Сваляш го надолу, така. -Добре.
Разбра ли? -Да. Нагоре -вдигнат. - Точно така. -Надолу - спуснат. Добре.
Остава само да го насочиш, да се прицелиш и нищо повече.
Още нещо, виж. Виждаш ли онази кутия? - Видях я. -Да.
Сега, подпри се добре тук отгоре, застопори и се прицели в средата. -Така ли?
Да, да.
Не беше толкова трудно! - Дявол да го вземе!
Отново се помръдна.
Усещаш ли го?
Разхожда се.
Хулиян! Това нещо се счупи. Излиза дим от тук!
Докторе, имате ли минута? - Да.
При бременност - от кога започва да се усеща движението на ембриона?
Човече, не зная... да видим... да се движи, да се движи
от седмата седмица може би...
Защо ме питаш? - Защото Саломе казва, че го усеща.
Сложи ми ръката на корема и каза че
то се движи, поне тя го усеща, и аз потвърдих, знам ли...
Но не го усещам. Не го усещам. Трябва ли да я мамя така?
Сметнах, че трябва. - Ще ти кажа нещо. Но ще ти го кажа...
Ще ти го като жена, не като доктор, става ли?
Мисля, че да усетите заедно бебето е моментът, в който двама души
се чувстват родители за първи път.
Няма какво друго да се каже. Не се страхувай.
Кажи й го!
Уцелих я! Уцелих кутията и тя падна! Добре, нали?
Уцелих я! Уцелих кутията и тя се отмести! Добре, нали?
Виж ме само! Мога или не мога да стрелям?
Можеш. - Майката готвачка, а? -Да.
Колко бързо порастват децата, а?
Един ден им сменяш пелените, затваряш очи и когато ги отвориш,
вече могат да изпълнят "Честит рожден ден" на пианото.
Времето отлита много бързо. И нито един баща не трябва
да пропилее и секунда, за да бъде с децата си.
Не мислиш ли?
Папката
е на острова.
У капитана е.
Папката е у капитана. Вземете я и се върнете с нея.
Гамбоа е с нас.
Взехме го с нас да помогне в търсенето.
Този, който е с вас, не е Гамбоа.
Вземете папката.
Дъщеря ми?
Евелин, ела.
Хайде да видим татко.
Евелин...
Евелин, добре ли си?
Прекрасна си, виж се само.
Татко, кой е този господин?
Спокойно. Това е само един господин, който имаше дъщеря, която много приличаше на теб.
Но не се страхувай от него. Няма да ти направи нищо.
Знаеш ли какво? Върви сега да вземеш хапчетата, които приготвихме сутринта
и после можеш да се качиш на палубата да поиграеш. Става ли?
Така че сега ще си играем на къпане, докато мислим за името на острова.
Аз мисля по-добре докато се къпя.
Не трябва да си измисляш никаква игра, Хулия.
Вече знаям какво се случва.
Зная, че идват едни лоши хора, които искат да ни наранят.
Също зная и, че Гамбоа идва да ни спаси.
Вярно е.
Не те ли е страх? - Не.
Защото ти винаги се грижиш за мен. И ми разплиташ възелчетата в косата,
и ми направи очила, и оправи ръката на мечето Боби.
Затова сега е мой ред да се грижа за теб.
Не се страхувай.
Ела тук.
Благодаря ти, скъпа.
Сега зная, че няма да ми се случи нищо.
Хайде да направим едно официално изявление, което да обясни ясно,
че никой с никого нещо не е имал, защото...
горкият ти баща и представата, която си е изградил,
е доста далеч от истината. И сега?
Това би го направил в случай, че познава момчето, с което мисли, че имам нещо.
В такъв случай между теб и мен има ли нещо?
Не зная.
Разбирам.
Виж, не зная дали трябва да ти казвам това,
но ако знаеше, че всеки път, когато влизам в стаята,
усещам парфюма ти.
Ако си се събудила в добро настроение, то е заради захарта,
която си сложила в кафето си. И след месец и половина тук,
заедно,
зная, че те обичам.
И че...
Капитане!
Имате три секунди да излезете с папката в ръка,
ако искате да се върнете на кораба си.
Три! - Ела тук, седни вътре. Наведи се.
Не излизай! Ако им я дадеш и после стрелят?
Две!
Рикардо!
Беше прав.
Не преживяхме края на света и не намерихме място да останем,
за да ни спрат пулса, по дяволите!
Няма да ни изгонят от тук, без да се съпротивляваме.
Едно!
Всички добре ли сте? - Да.
Рикардо!
Хулия! Валерия! Добре ли е? Скъпа, добре ли си?
Добре ли си, Хулия? Да? Да, мила.
Айноа!
Не! - Татко...?
Дълго време те търсих.
Роберто. - Аз не съм Роберто.
Казвам се Бурбуха.
Не нося вратовръзка, нито работя в Женева.
Не пиша докторски тези. Това, което ми харесва, е да играя на пирати.
И да чистя риба със Сало.
И вечер си лягам си в осем.
Преди бях нормален.
Но сега вече не съм.
И така ми харесва.
Имам добри приятели и се забавлявам.
Капитанът ми има доверие.
И ме направи заместник-капитан.
Роберто, - Аз не съм Роберто!
Ти си го търсила, но него вече го няма.
Отиде си.
Така че, може би е по-добре да не бъдем годеници вече, никога вече.
Бурбуха...
Бурбуха, всичко е наред. Прав си.
Роберто вече го няма.
Отиде си.
И аз вече нямам годеник.
Но ако някой ден го видиш,
предай му моите благодарности.
За това, че ми спаси живота.
За това, че ме накара да си мисля, че е нещастник и ме напусна,
само, за да ме спаси.
Благодари му за всичко.
И сега, когато вече не съм годеница на Роберто, мога ли да бъде поне
приятелка на Бурбуха?
А ти...
...харесваш ли ягодови дъвки?
Да.
Може ли да те целуна?
Момичето се събуди и нямаше баща и
теб те нямаше, за да се грижиш за нея, за да й занесеш чаша вода през нощта и
за да й разкажеш приказка.
Детето е прекрасно.
Съвсем не си те спомням като най-добрия баща на света.
Не се опитвай да бъдеш такъв сега.
Много си справедлива, дъще.
Гамбоа!
Гамбоа, къде си, по дяволите? Стрелят по нас!
Съжалявам, капитане. Не мога да дойда да ви спася.
Дойдоха и превзеха кораба.
Гамбоа, раниха Валерия.
Трябва да я спася на всяка цена, разбираш ли ме - на всяка цена!
Дори това да означава да им предам тази червена папка.
Ще им я дам. Съжалявам.
Капитане,
ако наистина вярвате, че ще спрат да стрелят, ако им предадете папката,
Дано не съжалявате.
още си спомням собствените ви думи - ако наистина вярвате в тези хора,
Татко! Добре ли си? Има ли някой ранен? -Не, Айноа!
Добре сме, няма ранени.
Нищо не е станало, спокойно. Не мърдай оттам, където си!
Вече зная как ще наречем острова. Нали ми каза да измисля хубаво име
и да намеря най-хубавото име на света. - Така ли, мила?
И кое е това хубаво име? - Искам да го наречем остров Хулия.
Хареса ли ти?
Очарователно е!
Каква игра играеш, Гамбоа?
Трябваше да знаеш по-добре, че никой освен един баща би могъл да направи това
за дъщеря си.
Изяснихме ли се?
Не съм гей! Защото ако бях, щеше да го разбереш първи.
Имал съм повече приятелки, отколкото можете да броите.
Освен това харесвам момичетата и точка! Не съм длъжен да ви обяснявам.
Никой не те кара да обясняваш, но не се и ядосвай толкова, за бога!
Харесваш ли някое момиче, Рамиро? - Естела.
Сега шегуваш ли се с нас, по дяволите?
Добре, Рамиро, да видим. Прекара колко - не съм отбелязал точно, две седмици
преследвайки те, и ти какво направи?
Отдръпна се и я остави на Пити да си играе с нея.
Оставих я на Пити, защото бях влюбен в Пилар.
Помниш ли? Годеницата ми! - Значи Пилар съществува?
Чо, търсиш ли си го?
Майтапите се с мен, момчета. Няма да казвам нищо, защото ме вземате за мезе.
И ако не проговоря с часове, то е защото съм с Гамбоа, окей?
Ясно. Виждаш ли - накрая излиза, че всичко идва от Гамбоа.
Добре, добре, добре! Стига!
Ти си идиот. Естела е влюбена, знаеш ли? И й личи.
Ще се радвам да е щастлива с него, дори и да е най-големият мошеник на света.
Сандъка! Ето го сандъка!
Какво правиш тук? Иди при Хулия и стой ниско! - Ще помогна, покрий ме да стрелям...
Не го насочвай към мен, става ли?
Да видим... - Намести ми го. Господи! - Внимавай повече, там са! -Добре.
Наведи се! -Как да стрелям, като може да го убия?
Та това са войници на 20 години с майки и могат да са ми деца.
Хайде, къде да се прицеля, за да не ги убия? - В дупето, цели се в дупето, по дяволите!
В морето се убива. -Как мислиш, мен дали ще ми видят дупето да го уцелят?
Откъде да знам? Дано.
Хайде, давай. Прикривам те. Давай, русокоске! -Добре.
Помръдна. При този шум и напрежение.
Но се помръдна отново. Погледни ме.
Мисля, че трябва да ти кажа нещо, русокоске.
Не зная, дали това е подходящ момент за признания, но
Излъгах те. Не усещам нищо да се движи. Нито малко дори.
Казваш, че е ритнало, но за мен - все едно докосвам плажна топка, наистина.
Хайде, ела тук, приближи се. Ела по-близо. -Ама аз не... -Ела тук.
Ела тук, по-близо, за момент само.
Хайде, затвори очи. Дишай спокойно и бавно.
Отпусни се. Докато спреш да чуваш шума от куршумите.
Притисни се до кожата ми. Бебето се бори с водата.
Чуваш ли сърцето му? Бие много бързо.
В очакване е.
В очакване е да го научиш на всички морски възли.
Чака да го заведеш за риба.
Да играете, да го научиш на цветовете.
Чака да те опознае.
Чака да се запознае с баща си.
Чака те. Чака те.
Усещам го.
Ритна ли? -Да, усетих го. -Да? - Усещам детето си!
Не ме убивай, моля те. Моля те.
Помисли за Женевската конвенция.
Военните пленници имат права, нали така?
Моля. Моля. - Сложи си това.
Ще те убият приятелите ти.
Рикардо.
Татко! Татко, наведи се, моля те! Наведи се.
Успокой се, скъпа. Всичко ще бъде наред.
Хулиян,
трябва да го направя.
Капитане, вижте!
Предупреди ги по уокито.
Капитанът излезе от къщата с папката.
Това ли е, което искате?
Това ли е?
За да спусне такъв сандък, самолетът трябва да е голям
по вместимост и предполага голяма писта, гориво, екипаж...
Нещо не се връзва.
Ясно е, че за да кацне такъв голям самолет, му трябва доста дълга писта.
Не мисля, че някой може да го приземи тук.
Паломарес, това е най-малкият ни проблем. Намерихме къща...
някъде тук може да има град.
Хайде! -Да го направим.
Хайде, на три.
Едно, две, три.
Това шега ли е?
Я!
Паломарес, погледни.
Всички тези неща сякаш са ги донесли за нас.
Пури за Де Ла Куадра,
мече за Валерия,
бебешки чорапчета,
нови дрехи за свещеник...
Някой, който ни познава, ни изпраща подаръци.
Рамиро,
някой, който те познава много добре.
Слава богу!
Предполагайки, че това са подаръци, не си спомням тези оръжия.
Но... кой ги праща?
Рамиро! Паломарес!
Сандъкът го е донесъл някой. Намерих следи сред палмите.
Някой е скочил след като е спуснал сандъка.
Някой с парашут.
Оставете папката на пода, капитане!
За нея сте готови да убиете седем човека, така ли?
Защото животът ни струва по-малко от това, което е в папката, не е ли така?
Тези хора, моите хора са като вас.
Дишат,
обичат,
имат мечти.
Това е едно семейство.
Оставете папката на пода.
върнете се при семейството си и всичко това ще е свършило след няколко минути.
Не.
Не сме си влачили задниците през половината свят за това!
Не сме минали през водопади, през пещери от айсберги,
и сега, когато намерихме парче земя, на което да си построим дом,
да се оставим да ни изгонят хулиганите от колежа.
Не това искаме!
Да се избием един друг с камъни -
това ли искате вие?
Това не е светът, който ще оставя на дъщерите си.
По дяволите, запали я. Папката.
Капитанът изгори папката.
Повтарям: капитанът на Полярна звезда изгори папката.
Александър,
да се хванем на бас,
дали някой от тях може да бъде купен.
Капитанът не може да бъде купен.
Всички са вече извън проекта.
Татко!
Не ги убивай. Умолявам те. Не ги убивай, моля те.
Убийте всички.
Маската.
Александър, почакай.
Кажим им да се оттеглят.
Имам какво да ти предложа в замяна.
Тръгвай да вървиш с насочен пистолет към къщата.
Ако се оттеглиш, ще те застреляме.
Ако проговориш, ще те застреляме, ако свалиш оръжието, ще те застреляме
Ако се издадеш, ще те застреляме.
Разбра ли?
Без тази папка няма нищо, което да можеш да ми предложиш.
Всичко, което остана на този свят, Гамбоа,
е мое.
Съдържанието на червената папка
не е изчезнало.
То е в главата на един човек.
Роберто Снайдер.
Роберто Снайдер...
Професор Шнайдер не съществува.
Сега не е нищо повече от един идиот.
Как го наричате? Бурбуха.
Хайде стига! Да тръгваме.
А ако този идиот е гений, а?
Гений, който се прави на глупак от много време.
Излъга всички.
Бях длъжен през всичкото това време да усетя, но не си давах сметка.
Преструва се.
Довери ми се.
И сега имаш и нещо, което е важно за него -
животът на приятелите му.
Кажи им да се оттеглят
и аз ще ти дам Роберто Снайдер.
Тръгвай!
По дяволите! Приближават се към къщата.
Де Ла Куадра, някой да ме прикрива.
Ако този войник успее да влезе, сме загубени.
Ето го! Бавно!
Улисес!
Кого харесваш повече - Макс или Улисес?
Никога няма да ме накарате да се страхувам от вас, дори да свърша мъртъв и погребан.
Слушай ме, глупако. Трябва да се върнеш. - Какво искате...?
Постоянно хванал Айноа за ръката, трябва да съм един кучи син...
Отивам на кораба. - Рикардо!
Снаряд! Покрийте се!
Роберто Снайдер започна да излиза наяве. - Всички не се ли питат...
По-добре да изгнием, отколкото да им се оставим.
Чуй ме, утре всичко това ще е минало. - Улисес, трябва да ми помогнеш
да прибера дъщеря си.
Искам да убиеш Улисес Гармендия.
И това не подлежи на предоговаряне.
Да.
Прекратете търсенето на самолета.
Айноа!
Сега ще видиш какво има тук...
Заради мен.
Тръгвай.